Iš Dešimties Dievo įsakymų Šeštuoju, Septintuoju, Aštuntuoju ir Devintuoju įsakymais draudžiami blogi veiksmai:
žmogžudystė, svetimavimas, vagystė ir melagingas liudijimas.
Yra dar vienas įsakymas, kuriuo draudžiama tai, kas
veda prie žmogžudystės, svetimavimo, vagystės ir melagingo liudijimo.
Kuris tai įsakymas? Paskutinis iš dešimties: negeisk nieko, kas priklauso kitiems.
Nei jų sutuoktinio, nei namų, nei vergo, nei gyvulių, nei jokio jų turto.
Norint suprasti šį įsakymą ir jo išskirtinę reikšmę, pirmiausia reikia suvokti, kad
tai yra vienintelis iš Dešimties Dievo įsakymų, kuriuo teisiškai reguliuojamas mąstymas.
Visais kitais įsakymais reuliuojamas elgesys. Tiesą sakant, iš 613 įstatymų, pateiktų penkiose
Mozės knygose, beveik nė vienu nedraudžiamos mintys.
Tad kodėl į Dešimt Dievo įsakymų įtrauktas įstatymas, kuriuo draudžiama mintis? Todėl, kad geismas labai dažnai veda į blogį.
Arba, kitaip tariant, geismas skatina pažeisti ankstesnius keturis įsakymus, kuriais draudžiama žmogžudystė, svetimavimas, vagystė
ir melagingas liudijimas.
Pagalvokite apie tai. Kodėl žmonės daro šiuos dalykus? Dažniausiai todėl, kad trokšta ko nors,
kas priklauso kitam žmogui. Akivaizdu, kad dėl šios priežasties žmonės vagia – vagys geidžia
savo aukos nuosavybės. Tačiau tai taip pat yra daugelio žmogžudysčių priežastis.
Be to, akivaizdu, kad geismas yra svetimavimo priežastis – noras turėti kito asmens sutuoktinį.
Kalbant apie melagingus parodymus, arba „melagingą liudijimą“, kaip rašoma Dešimtyje Dievo įsakymų,
tai daroma siekiant nuslėpti visus kitus nusikaltimus, kuriems paskatina geismas.
Tačiau norėdami suprasti, kodėl geismas yra vienintelė mintis, kuri draudžiama
Dešimtyje Dievo įsakymų, ir viena vienintelė mintis, draudžiama visoje hebrajų Biblijoje, turime suvokti, ką
geismas yra, ir – ne mažiau svarbu – kas jis nėra.
„Geisti“ reiškia kur kas daugiau nei „norėti“. Hebrajų kalbos veiksmažodis „lachmod“ reiškia taip norėti,
kad siekiama atimti ir turėti ką nors, kas priklauso kitam asmeniui.
Atkreipkite dėmesį į du pagrindinius elementus: „siekiama turėti“ ir „priklauso kitam asmeniui“.
„Siekti turėti“ nereiškia tik pavydėti arba – artimo sutuoktinio atveju – tik
aistringai trokšti. Nei pavydas, nei aistringas troškimas nėra draudžiami Dešimtyje Dievo įsakymų.
Nekontroliuojamas pavydas ir aistringas troškimas neabejotinai gali nulemti
blogus dalykus, abu jie gali būti psichologiškai
ir emociškai destruktyvūs, tačiau nei vienas, nei kitas nėra uždraustas Dešimtyje Dievo įsakymų. Kodėl?
Todėl, kad nei vienas, nei kitas nėra geismas. Būtent
geismas beveik neišvengiamai veda prie vagystės, svetimavimo, o kartais net į žmogžudystės.
Leiskite man tai paaiškinti kitaip. Dešimtuoju įsakymu jums nedraudžiama sakyti,
„Oho, kokį puikų namą arba automobilį, arba sutuoktinį turi mano kaimynas. Norėčiau turėti tokį namą
arba automobilį, arba sutuoktinį.“ Tai gali būti destruktyvu. Tačiau tai gali būti ir konstruktyvu.
Kaip? Tai gali paskatinti jus daugiau dirbti ir pagerinti savo gyvenimą, kad galėtumėte įsigyti tokį namą,
automobilį arba sutuoktinį, kokį turi jūsų kaimynas. Blogis kyla tada, kai norite – ir
siekiate įgyti – konkretų namą, automobilį arba sutuoktinį, kuris priklauso kitam žmogui.
Būtent tai draudžiama Dešimtuoju įsakymu.
Todėl vienas iš šių Dešimties Dievo įsakymų, šių 10 pagrindinių gyvenimo taisyklių, turi būti tai, kad
paprasčiausiai negalime sau leisti geisti to, kas priklauso mūsų artimui. Visa, kas priklauso kitam žmogui,
turi būti laikoma neliečiama. Negalime siekti savintis nieko, kas priklauso kitam,
nes iš to gali kilti tik blogis.
Aš esu Denisas Preigeris.