Meksiko miestas.
Netgi šiandien Gvadalupės Dievo Motinos paveikslas stebina pasaulį savo mįslėmis.
Jis paslaptingai atsirado ant čičimeko Amerikos indėno apsiausto
ir šiuo metu žinomas Morenitos vardu,
nes turi maišytos rasės žmonių veido bruožų.
Maždaug 500 metų Gvadalupė buvo
tikinčiųjų simbolis Lotynų Amerikoje.
Religinė tradicija perduoda,
jog praėjus 10 metų po Actekų sostinės,
vėliau žinomos kaip Meksiko miestas, užkariavimo
1531 m. gruodžio 9 d. auštant
Amerikos indėnas Jonas Didakas keliavo į Tlatelolco.
Kai jis ėjo pro Tepejako kalną,
jį patraukė harmoningas paukščių čiulbėjimas viršūnėje kylant saulei.
Jis pasuko link kalno viršūnės.
Tuomet išgirdo balsą, ramiai jį šaukiantį.
Jis pamatė merginą, stovinčią ryškioje šviesoje.
Ji kalbėjo jam vietine actekų nahuatl kalba:
"Kuautlatoacinai Jonai Didakai, prašau,
maldauju tave, aš esu Mergelė Marija,
tikrojo Dievo, kuris teikia gyvybę, žmonių Kūrėjo,
dangaus ir žemės Viešpaties, Motina,
eik pas vyskupą, pasakyk jam,
jog aš noriu mažo namo čia slėnyje,
kad būtų garbinamas Tasai,
kuris yra Meilės, Švelnumas, Užuojauta,
Gėris, Ramybė, Tiesa, Teisingumas.
Jonas Didakas nuėjo pas vyskupą,
bet, aišku, nebuvo lengva pas jį patekti.
Pagaliau jis buvo priimtas,
tačiau vyskupas juo nepatikėjo ir tarė:
"pasiklausysiu tavęs kitą kartą, kai turėsiu laiko".
Taigi Jonas Didakas nusiminęs sugrįžo prie kalno.
Tą pačią dieną jis dar kartą užlipo
ant Tepejako kalno ir dar kartą sutiko Mariją.
Jonas Didakas nuolankiai paklausė,
ar nebūtų geriau siųsti ką nors svarbesnį negu jis.
Bet Marija atsakė:
"Rytoj grįžk pas vyskupą ir pasakyk jam,
kad aš noriu mano mažojo švento namo,
mano mažos šventovės."
Kitą dieną, šeštadienio popietę,
Jonas Didakas sugrįžo pas vyskupą.
Tačiau šis juo nepatikėjo ir pasakė:
"atnešk man įrodymą, ženklą,
kad galėčiau tikėti, jog tikrai Dangaus karalienė tave siunčia".
Jonas Zumárraga, toks buvo pirmojo Meksiko miesto vyskupo vardas,
liepė keliems vienuoliams pasekti Amerikos indėną.
Vienuoliai kurį laiką sekė jį miško taku, tačiau nespėjo paskui jį
ir galiausiai neišvengiamai pametė jį iš akių.
Ant Tepejako kalno viršūnės Jonas Didakas dar kartą sutiko Mergelę Mariją.
Kai ji išgirdo iš vargšo vyro, jog vyskupas norėjo įrodymo,
Marija paprašė Jono Didako sugrįžti kitą rytą
ir ji duosianti ženklą vyskupui.
Visgi kitą rytą jis nesugrįžo ant kalno.
Iš tiesų jis turėjo eiti ieškoti kunigo,
bijodamas dėl savo dėdės, kuris sunkiai sirgo.
Jis sau pažadėjo, kad eis susitikti
su Mergele Marija sekančią dieną,
bet jo dideliam nustebimui Ji pati jį susitiko.
"Jonai Didakai, kodėl esi susirūpinęs, kas tave neramina, kas vyksta?"
Išklausiusi Jono Didako paaiškinimo Marija pasakė:
"Nesijaudink, tavo dėdė jau pasveiko.
Ar aš, tavo Mama, nesu čia?
Dabar paklausyk: eik į vietą, kur mes pirmą kartą susitikome, ten rasi gėlių.
Nuskink jas ir atnešk jas man."
Jonas Didakas nedelsdamas nuėjo skinti gėlių.
Nuskynęs įvyniojo jas į savo apsiaustą ir nunešė jas Dievo Motinai.
Kada Ji pamatė jas, palietė jas, gražiai sudėjo ir tarė:
"Eik pas vyskupą ir duok šias gėles vien tik jam.
Ir pasakyk, kad tai ženklas, kurį Dangaus karalienė jam siuntė."
Tai buvo vėlus gruodžio 12-tosios rytas, kuomet Jonas Didakas nubėgo atgal pas vyskupą
nešdamas tas nuotabias Kastilijos rožes, kurios niekad neaugo ant Tepejako kalno,
ypač vidury žiemos.
Pasiekęs vyskupo rezidenciją Amerikos indėnas turėjo ilgai laukti, kol buvo priimtas.
Stovėdamas priešais vyskupą Jonas Didakas papasakojo jam apie savo pokalbį su Mergele Marija
ir atvėrė savo apsiaustą, kad parodytų gėles.
Tą akimirką ant apsiausto medžiagos atsirado Mergelės Marijos paveikslas.
Vyskupas ir visi ten dalyvavę puolė ant kelių priešais stebuklą...
Įvykdęs savo užduotį Jonas Didakas sugrįžo pas savo dėdę, kurį buvo palikęs prieš dieną.
Jo dėdė papasakojo, kad Mergelė pasirodė prie jo lovos,
pasivadindama Gvadalupės vardu.
Istorija apie Joną Didaką ir Gvadalupės Mergelę sklido žodžiu iš lūpų į lūpas,
kaip įprasta actekų tradicijoje.
Yra daug šaltinių ir vietinių raštų, kurie mini šį įvykį.
Todėl įmanoma patikrinti, kad žmonės iš šios istorijos tikrai egzistavo.
Tarp vietinių šaltinių artimiausias įvykių laikui yra vienas, laikomas šedevru.
Jo pavadinimas (Nican Mopohua) reiškia: "Čia pasakojama".
Tai patikimas ir istorinis dokumentas apie Mergelės Marijos apsireiškimus,
parašytas vos 20 metų po apsireiškimų.
Jis yra gražus istoriniu, poetiniu ir literatūriniu požiūriu.
Pats svarbiausias dokumentas yra "Nican Mopohua".
Be abejo, jis yra pats svarbiausias ir seniausias.
Seniausias kopija saugoma New York viešuosiuose archyvuose Lenox kolekcijoje.
Jis buvo parašytas Antonio Valeriano, išsilavinusio Amerikos indėno,
kuris su pranciškonais studijavo ispanų ir lotynų kalbas.
Jis rašė lotyniškais rašmenimis, bet Nahuatl (actekų kalbos) garsais.
Šis ir kiti šaltiniai, tokie kaip 1548 kodeksas,
dar žinomas kaip Escalada kodeksas, parašytas Jono Didako mirties metais,
buvo kruopščiai ištirti Bažnyčios.
1990 m. popiežius Jonas Paulius II Amerikos indėną paskelbė palaimintuoju.
Šventasis Jonas Didakas tapo pirmuoju krikščionybės istorijoje kanonizuotu pasauliečiu Amerikos indėnu.
Jono Didako tilma, ant kurio atsirado Morenitos paveikslas, buvo varganas apsiaustas,
žinomas kaip ayate, naudotas neturtingiausių Amerikos indėnų.
Tai buvo ilgi austi apsiaustai, kuriais Amerikos indėnai apsiklodavo miegodami ant žemės
arba kuriuos naudodavo turguje įsigytų prekių nešimui, kurias į juos suvyniodavo.
Tai buvo šiurkštūs drabužiai daugeliui panaudojimo pritaikymų.
Šis drabužis buvo 50-55 cm pločio.
Šv.Jono Didako ayate buvo sudaryta iš 3 dalių,
o paveikslas susiformavo ant 2 dalių.
Tad galime pamatyti dviejų audinių sujungimą
ir siūlę einančią vertikaliai per paveikslą.
1946 m. Biologijos institutas ir Nacionalinis autonominis Meksiko unversitetas
tyrė apsiaustą ir nustatė, kad jis pagamintas iš agavos siūlų.
Ayate tikrai nebuvo tipiška drobė, naudota paveikslams.
Miguel Cabrera, XVIII a. dailininkas sakė, jog būtų absurdiška manyti,
jog menininkas naudotų tokią šiurkščią drobę,
dargi sujungtą iš dviejų dalių.
Kada įvairios drobės būdavo sujungiamos paveikslui,
jungimo žymė būdavo paslepiama.
Net nebūtų galima pagalvoti, kad dailininkas paliktų matomą sujungimo žymę.
Taigi kaip agavos audinis, kuris yra labai trapus, galėjo išsilaikyti tokį ilgą laiką?
Yra būtina nuolat jį apdoroti, kovojant su puolančiais parazitais.
Tai visai kas kita, negu, pvz. lininis drabužis, kuris yra labai ilgalaikis.
Agavos siūlai išlieka nesuirę tik labai trumpą laiką.
Šis dalykas stebina daugybę tyrinėtojų.
Kadangi audinys išsilaikė daugiau kaip 475 metus,
skirtingai nuo kitų audinių, pagamintų iš labai panašios į ayate medžiagos,
kurie neišsilaikė daugiau nei 10 metų.
Pavydžiui, Rafaelio Gutierrez paveikslas iš vėlyvojo XVIII a.,
saugotas Pocito komplyčioje labai arti senosios Gvadalupės bazilikos,
neišsilaikė ilgiau nei 10 metų.
Po 8 metų visos spalvos, kaip įprasta, pasikeitė,
audinio būklė stipriai pablogėjo, siūlai sutrūkinėjo,
nepaisant to, kad jis buvo apsaugotas po stiklu nuo pat pradžių.
Visa aplinka, kurioje Gvadalupės paveikslas buvo laikomas, buvo beįranti.
Ten turėjo suirti audinys ir sutrūkinėti jo siūlai,
Kadangi ten buvo gana drėgna ir pilna salietros,
Salietra graužia akmenis ir skatina juos trupėti.
Originalus paveikslas išliko beveik 120 metų be stiklo apsaugos.
Todėl stebina, kodėl toks trapus audinys išsilaikė.
Specialių priemonių jį apsaugoti imtasi tik pastaraisiais metais.
Neseniai vykdyti tyrimai rodo, kad audinys vis dar neirsta.
Dar daugiau, tilma patyrė incidentą,
kuomet ant jos audinio buvo išpilta azoto rūgštis.
Toks įvykis paprastai lemia dėmės atsiradimą, kuri čia nepaaiškinamai išnyksta.
Dar daugiau: 1921 m. atakos metu sprogo bomba,
sunaikindama viską, netgi sulenkdama sunkų bronzinį kryžių.
Tuo tarpu paveikslas buvo vienintelis daiktas, kuris liko nepaliestas.
Taip pat būdas, kuriuo paveikslas laikosi ant audinio, vis dar yra paslaptis.
Tilmoje nėra to, ką mes vadiname gruntavimu.
Tai paruošimas, kurį dailininkai turi atlikti, kad būtų pašalinti audinio nelygumai,
užpildyti tarpai ir būtų sukurtas tinkamas paviršius,
kad dažai liptų ir prisitvirtintų.
Tilmos atveju, jau 1666 m. buvo įrodyta,
kad šio paruošimo nebuvo.
Tilmos audinys toks atviras, kad galima matyti per jį kiaurai.
Netgi Gvadalupės paveiklos spalvų spindesys
neatrodo išblukęs dėl laiko.
Mes turime aprašymų, kaip jis atrodė istorijos bėgyje.
Ir spalvos yra vis dar tos pačios.
Yra paveikslų, kurie išsaugojo spalvas,
nes jie turi dažų pagrindą - galutinį sluoksnį, kuris saugo spalvas.
Bet ir jis su laiku oksiduojasi.
Norint paveiksle sukurti gylio pojūtį naudojami dažų sluoksniai
- įvairūs skirtingų atspalvių potėpiai.
Gvadalupės paveiksle ayate atrodo turinti tūrį, sukurtą tik vieno potėpio,
vieno sluoksnio ir spalvos.
Dar daugiau, yra labai stebinantis faktas
tai labai šiurkštus audinys, nes galime matyti mazgus ir vietas su storu audimu.
Mergelės lūpose būtent toks storesnis supynimas teikia tūrio įspūdį.
T.y. šio audinio netobulumai buvo panaudoti sukurti šiam veidui.
Galite matyti Gvadalupės paveikslų visame pasaulyje
ir įvairių dailininkų atliktų kopijų, tačiau nė vienas nesugebėjo nukopijuoti veido.
1980 m. infraraudonąja fotografija - technika, vis dar naudojama,
pvz. senųjų paveikslų kritiniuose tyrimuose,
profesoriai Jody Smith ir Philip Callahan, dirbantys NASA,
patvirtino, kad tilma nebuvo paruošta tapymui.
Jie taip pat pasakė, kad paveiksle visiškai nėra teptuko potėpių,
nėra naudojama jokia žinomų dailininkų technika. Kas dar?..
Dr.Callahan savo tyrimuose priėjo išvadą,
kad neįmanoma nustatyti dažų tipo.
Jis buvo nustebęs, kad dažai išsilaikė tokį ilgą laiką.
Jis taip pat buvo nustebęs dėl fakto, kad tilmoje nėra jokio apgadinimo
dėl šviesos ir naudotų žvakių.
Callahan atradimai patvirtino tilmos ankstesnės cheminės analizės rezultatus.
Ypatingai kruopšti studija buvo atlikta 1936 m. dr.Richard Kuhn.
Buvo tiriami audinio geltoni ir raudoni siūlai.
Kuhn negalėjo nustatyti, ar dažai buvo augalinės, mineralų ar gyvulinės kilmės.
Taip pat buvo neįmanoma paaiškinti dažų išsilaikymo,
kurie po tokio ilgo laiko atrodo tokie natūralūs.
Tačiau taip nėra daugelyje kopijų.
Dr. Kuhn buvo ekspertas savo srityje, jis gavo Nobelio premiją už atradimus chemijoje.
Jis suprato rūgščių, dažų, tinktūrų cheminę sudėtį.
Visgi Smith ir Callaghan teigė, jog paveiklo dalys galėjo būti pridėtos vėliau.
Tai saulės spinduliai, žvaigždės ant Marijos apsiausto ir mėnulis po Mergelės kojomis.
Tačiau šiuo atveju kaip mes galėtume paaiškinti, kad visos paveikslo kopijos,
net labai artimos tam laikui, kada jis atsirado,
turi visus šio originalaus paveikslo elementus.
Viena iš seniausių kopijų, tikrai nutapyta anksčiau nei 1571 m.,
yra laikoma Italijoje, Genujos provincijoje.
Šis paveikslas atkeliavo į Italiją per Pilypą II-ąjį, Ispanijos karalių,
kuris gavo šį paveikslą kaip dovaną iš antrojo Meksiko vyskupo.
Savo ruožtu Pilypas II-asis davė jį savo laivyno admirolui genujiečiui Andrea Doria.
Tradicija pasakoja, kad Andrea Doria vežėsi šį paveikslą su savimi,
pakabindamas jį pagrindinėje katalikų laivyno galeroje Lepanto vandenyse,
kur krikščionys nugalėjo turkus.
1970-taisiais Actekų civilizacijos ekspertas Mario Rojas
atskleidė, jog Gvadalupės paveikslas yra tikras Vidurio Amerikos kodas,
pilnas simbolių iš Nahuatl kultūros.
Viskas, ką randame Dievo Motinos paveiksle, turi prasmę.
Jos drabužių spalvos simbolizuoja karališkumą:
mėlynai žalia turkio spalva arba žalsva spalva nefrito,
kuris buvo laikomas daug vertingesniu už auksą.
Šviesiai rožinė Marijos tunikos spalva simbolizuoja aušrą,
reiškiančią, kad Mergelė savo apsireiškimu skelbia jos Sūnaus, Dievo gimimą.
Taip pat ant aušros spalvos tunikos pavaizduotos gėlės.
Yra 3 rūšys gėlių.
Meksiko moksle svarbiausia yra Nahui Ollin - "Saulės gėlė".
Ji turi 4 žiedlapius ir žiedą.
4 žiedlapiai simbolizuoja 4 pasaulio šalis -
t.y. amžiną Dievo judėjimą, kosmoso centrą.
Meksikiečiams tai buvo pats svarbiausias dalykas, ką ji turėjo.
Tarsi ji sakytų: aš nešu Dievą-vaikelį, Sūnų-vaikelį,
kad jis galėtų gimti čia pas jus, kad jūs galėtumėte jį pažinti,
ir jie tai tobulai suprato iš tos Saulės gėlės.
Net gėlių forma ant Marijos tunikos turi labai konkrečią prasmę.
Kitos gėlės turi kalnų formą.
Taip kalnai būdavo žymimi žemėlapiuose.
Jie atrodo lyg mažos smailos viršūnės.
Tuo ji norėjo pasakyti - Tepejak, "kalno viršūnė" arba "status kalnas".
Kunigas Chavez primena pačią svarbiausią prasmę šių gėlių,
kurias visi vietiniai žmonės vadindavo "floricanto".
Ženklas vyskupui buvo gėlės.
Tokioje žemėje, kur Tepejako kalnas, sausoje, dulkėtoje, kurioje daug salietros,
štai pražįsta gėlės.
Vietiniams gyventojams "floricanto" reiškė "tiesa".
Todėl ženklas buvo daug stipresnis vietinių mentalitetui, negu ispanams.
Jie sakė: aš negaliu matyti šaknų, bet aš suprantu, kad jose yra gyvybė.
Taigi ženklas, kurį Mergelė siuntė vyskupui, buvo tiesos ženklas.
Amerikos indėnai visada tai suprato, nes tai buvo jų gyvenimo, kultūros dalis.
Jie puikiai suprato, kad ši moteris buvo ne tik kilni, bet ir imperatorienė.
Nes tik imperatorius galėjo naudoti azuro spalvos apsiaustą,
kuris reiškė dangų, nubertą nubertą smaragdais,
ji tapo turkio spalva.
Tai taip pat reiškė, kad ji buvo Motina, nes Ji buvo nėščia Visagaliu Dievu,
kadangi ant jos tunikos buvo 4 žiedlapių gėlė.
Bet Ji buvo Mergelė, kadangi palaidi plaukai krito žemyn, kas reiškė mergeliškumą.
Taigi Amerikos indėnai matė iš jos plaukų mergeliškumą, o iš juostos - motiniškumą.
Iš tiesų, actekų kultūroje, kuomet moteris būdavo nėščia, ji nešiodavo tamsiai violetinę juostą aplink juosmenį.
Paslaptis taip pat glūdi žvaigždėse ant apsiausto.
Dr.Juan Homero Hernández Illescas vykdė specialų tyrimą
kartu su dviem astrofizikos mokslų daktarais Canto Ijo ir Normando Garcia de Leon
iš Nacionalinio autonominio Meksiko universiteto.
Tyrimai prasidėjo apskaičiuojant datą ir žvaigždžių padėtį,
atitinkančią 1531 m. žiemos saulėgrįžą.
Jie žinojo, kad actekams žiemos saulėgrįža reiškė naujos saulės gimimą,
šviesą, kuri atgauna jėgą ir gyvybingumą.
Todėl tai buvo labai svarbus metų laikas.
Mokslininkai atrado, kad 1531 m. žiemos saulėgrįža įvyko būtent gruodžio 12-tąją,
Jono Didako tilmos stebuklo dieną.
Įdomu pastebėti, kad žiemos saulėgrįža turėjo įvykti 22 d., o ne 12 d.
Tačiau astronomai teigia, kad saulėgrįža vyko 12 d.,
nes dar nebuvo pereita nuo Julijaus prie Grigaliaus kalendoriaus - tai įvyko po 50 metų.
Kaip teigia Nican Mopoua šaltinis, stebuklas įvyko vėlyvą rytą.
Turime prisiminti, kad tokiu laiku žvaigdžių nesimato.
Taigi mes atkūrėme tos dienos žvaigždžių padėtį planetariume.
Stebėdamas žvaigdžių konsteliacijas, kurios galėjo būti matomos Meksiko slėnyje tuo metu,
dr. Juan Homero Hernandez atrado kažką stulbinančio.
Dangus sutapo su žvaigždėmis ant Mergelės Marijos apsiausto.
Kairėje apsiausto pusėje matome 7 žvaigždynus:
4 žvaigždės priklausančios Gyvatnešio žvaigždynui,
žemiau galime matyti Svarstykles,
o dešinėje yra Skorpiono žvaigždės.
rankos aukštyje galime matyti dvi Vilko žvaigždyno žvaigždes ir Hidros uodegą.
Po apačia - palinkęs Šaulio žvaigždyno keturkampis.
Ir galime puikiai matyti Pietų kryžių.
Apatinėje dalyje vienišai šviečia Sirijus.
Dešinėje apsiausto pusėje galime matyti šiaurinius žvaigždynus.
Ant Marijos peties galime matyti Jaučiaganio žvaigždyno dalį,
toliau judant žemyn puikiai matosi Didieji Grįžulo Ratai,
apsupti dešinėje viršuje Berenikės garbanų, o žemiau Skalikų žvaigždynų.
Kairėje Tubanas - viena šviesiausių Slibino žvaigždyno žvaigždžių,
po apačia dvi žvaigždės, formuojančios dalį Didžiųjų Grįžulo Ratų,
ir apačioje - trys Tauro žvaigždės.
Iškyla sunkumų, nes, kaip žinote, dangus yra išgaubtas,
o jį pavertus plokštuma jis įgauna kitokią formą.
Pradžioje buvo stengiamasi atvaizduoti žvaigždes, kaip jas matome iš žemės,
tačiau tai netiko, nes iš tiesų jos ten - tarsi veidrodyje.
Žvaigždės ant Marijos apsiausto tiksliai atspindi žvaigždynų padėtį apsireiškimo metu,
tačiau žiūrint į jas iš kosmoso, o ne iš žemės.
Netgi mėnulis, esantis paveiksle,
atitinka savo astroniminę padėtį danguje 1531 m. gruodžio 12 d.
Kai Dievo Motina apsireiškė žiemos saulėgrįžos metu,
mėnulis buvo savo pirmajame ketvirtyje.
Tai taip pat patvirtino Gutiere Hibon,
paaiškindamas, kad Mexico reiškia "Mėnulio bamba".
Pats Mergelės Marijos paveikslas yra kodas.
Šis kodas - tai knyga, kurioje nėra raidžių,
bet tik piešiniai, kiekvienas turintis savo reikšmę.
Jei tunika yra žemėlapis,
tai žvaigždės ant mėlynojo apsiausto yra žvaigždėlapis.
Kultūros, išsivysčiusios Vidurio Amerikoje,
buvo glaudžiai susijusios su dangaus ir žvaigždžių stebėjimu.
Iš tiesų jie netgi nustatė sinodinius Veneros, Marso ir Jupiterio periodus.
Jiems taip pat pavykdavo stebėti dangaus skliauto judesius.
Žmonės buvo persmelkti viso to astronominio vyksmo.
Tai juos įgalino, pvz., nustatyti religinių švenčių
ar visuomeninių veiklų datas,
ir taip pat, žinoma, grūdų sėją bei pjūtį.
Jie nustatė planetų konjunkcijos astronominius ciklus.
Jie sudarė kalendorių, kuris gali būti laikomas mėnulio-saulės kalendoriumi,
t.y. jis buvo susijęs su saulės, mėnulio ir taip pat veneros ciklais.
1531 metai turėjo būti labai ypatingi sudėtingoje acketų kosmogonijoje.
Iš tiesų žiemos saulėgrįžta buvo užregistruota per saulės ir veneros konjunkciją.
Tai astronominis įvykis, atsitinkantis kartą per 104 metus,
turintis ypatingą svarbą actekams, nes jis žymi naujos eros pradžią.
Taigi actekai jau buvo numatę, kad naujoji era prasidės būtent tais metais.
Akmens, saulės, actekų kalendoriai rodo,
kad naujoji era prasideda 1531 m.
1521 m. vyko Meksiko užkariavimas.
Tai buvo siaubingas laikas vietiniams gyventojams,
ne tik dėl to, kad jie išgyveno karą,
bet ir dėl to, kad jie iš savo religijos žinojo,
kad penktoji saulė, t.y. penktoji era, kurioje jie gyveno, ėjo į pabaigą.
Ir Mergelės Marijos paveiksle, ir apsireiškimų istorijoje
randame įvairias nuorodas į mylimiausią actekų dievybę,
deivę Tonantsi, kurios šventė buvo susieta su žiemos saulėgrįža.
Tonantsi - visų dievų motina,
buvo deivė, kurios šventovė stovėjo ant Tepejako kalno šlaitų.
Netgi atrodo, kad pradžioje Amerikos indėnai vadino Gvadalupės Mariją šios deivės vardu,
beveik atpažindami tą patį dieviškumą joje.
Jie davė jai vietinį vardą - Tonantzin Guadalupe.
Tonantzin nėra vardas, bet titulas,
"mūsų mažoji motina", pagarbia forma.
Taigi kas galėjo nutapyti šį paveikslą, kuris atspindi tokią tobulą
krikščioniškosios ikonografijos ir Vidurio Amerikos kultūros sintezę?
Kas, tik po 10 metų nuo Meksiko užkariavimo,
būtų galėjęs taip giliai suprasti šiuos du pasaulius,
dar daugiau, kas būtų galėjęs išversti šias žinias į harmonijos šedevrą,
tokį, koks yra Gvadalupės paveikslas?
Morenitos paveikslo studijos atskleidė,
kad jis atitinka tai, kas vadinama aukso pjūviu.
Tai harmonongas atitikimas tarp individualių dalių ir visuoms,
tarp plotų ir tūrių, gerai žinomas graikams.
Jį galima išversti į auksinį santykį, lygų 1,618,
kuris egzistuoja gamtoje, žmoguje, galaktikose ir netgi muzikoje.
Pradžioje mano vyras atskaitos tašku paėmė siūlę per vidurį.
Pradėdamas nuo čia jis rado tobulą kvadratą,
o nuo čia, naudodamasis skriestuvu, jis rado kitą mažesnę dalį, kuri yra stačiakampis.
Suma a plius b, t.y. kvadratas, plius stačiakampis,
duoda mus auksinį, arba tobuląjį santykį.
2008 m. matematikas Fernando Ojeda Llanes,
pradėdamas nuo Pitagoro studijų matematikoje ir muzikoje,
padarė sensacingą atradimą.
Naudodamas paveikslo auksinį stačiakampį kaip pradžios tašką,
matematikas gavo penklinę,
suprasdamas, kad tunikos ir apsiausto simboliai tobulai tiko
kaip pauzės ir muzikinės natos.
To rezultatas buvo tikros melodija Gvadalupės Mergelės figūroje atradimas.
Stebuklai, kurie supa Gvadalupę, čia nesibaigia.
Peru inžinierius Jose Aste Tonsmann,
tęsdamas tyrimus, atliktus 1960 m.,
pasak kurių Mergelės akyse atsispindi žmonių figūros,
padarė išskirtinį atradimą.
"Kad atlikčiau šį tyrimą, naudojau technologiją, naudojamą centre, kuriame dirbu,
žinomą kaip skaitmeninis paveikslo apdorojimas.
Tai ta pati technologija, kurią NASA naudoja tirti nuotraukoms, atsiųstoms iš kosmoso.
Daugelis institucijų ją naudoja tirti, pavyzdžiui, mikroskopinės nuotraukas.
Buvo laikas, kai dirbdavome su palydovinėmis Meksiko nuotraukomis.
Daugeliui paveikslų naudojami maži pikselių kvadratėliai -
25 mikronų, arba milimetro tūkstantųjų dalių, dydžio nuotraukų elementai,
iš viso 1600 taškų kvadratiniame milimetre.
Paveikslas buvo padidintas 2000 kartų,
kad išryškėtų labai specifinės detalės.
Sekant chronologine tvarka, pirmoji figūra, kurią atradau ir kuri patraukė mano dėmesį,
buvo vietinis gyventojas vyras, sėdintis sukryžiuotomis kojomis,
kaip tuo laiku buvo įprasta meksikiečiams.
Tai labai detalu.
Sėdintis vietinis gyventojas turi auskarą savo ausyje, storis yra toks, kaip plauko.
Profesorius taip pat identifikavo tai, kas laikoma vyskupo figūra,
kuri tobulai atitinka paveikslus to laikotarpio,
kuriame yra daryti Juan de Zumarraga portretai.
Toliau yra Jonas Didakas su tilma aplink kaklą.
Tuomet radau tai, kas tikrai patraukė mano dėmesį.
Tai buvo juoda moteris, kuri, kaip vėliau sužinojau,
iš tiesų egzistavo istorijoje.
Tuomet šalia to, kuris turėtų būti vyskupas,
aš pamačiau baltąjį žmogų.
Vėliau sužinojau, kad jis galėjo būti vertėjas.
Mes žinome, kad vyskupui Zumarraga reikėjo vertėjo, kalbantis su vietiniais gyventojais.
Mes žinome jo vardą - Juan Gonzalez.
Paskutinės figūros, kurias atrado Tonsmann,
priklauso šeimos grupei: motina, tėvas, du vaikai
ir kita suaugusiųjų pora, kur moteris neša vaiką ant nugaros.
Iš viso Marijos Gvadalupės akyse matomos 13 žmonių figūrų.
Pagal Purkinje-Samson dėsnį, vadinamą jį atradusių mokslininkų vardu,
kada akis ką nors atspindi, susidaro 3 to paties objekto atspindžiai.
Kai žvelgiame į ką nors, mūsų ragena elgiasi kaip du veidrodžiai.
Yra du kristalai, kurie atspindi tai, kas yra priešais mus.
Tai ne tas pats paveikslas, ne tie patys aspektai abejose akyse.
Kadangi jos atskiros, todėl mes galime matyti 3 dimensijomis.
Mergelės akyse yra 13 sujungtų atvaizdų,
bet jie sugrupuoti į 2 sluoksnius.
Vienas iš klausimų, kuriuos žmonės dažnai klausia yra šis:
jei Mergelė buvo tilmoje, kaip ji galėjo matyti Joną Didaką?
Tai labai įdomu.
Kadangi jei labai kruopščiai analizuotume tilmą Mergelės akyse,
aiškiai pamatytume, kad joje nėra Mergelės paveikslo.
Tai užfiksuota tarsi prieš keletą akimirkų iki paveikslo įsispaudimo.
Darome prielaidą, kad Mergelė žvelgė būdama priešais grupę, nematoma.
Morenita apsireiškė Jono Didako seneliui ir jį pagydė,
apreikšdama jam savo vardą: Gvadalupės Marija.
Tačiau Gvadalupė buvo labai gerai žinomas vardas Ispanijoje, Ekstramadūros regione.
Iš tiesų, jis susijęs su kitu Mergelės Marijos apsireiškimu,
kurio šaknys siekia laikotarpį, kuomet evangelistas Lukas rašė savo Evangeliją.
Nepažinojęs Jėzaus asmeniškai, šv.Lukas apklausė visus,
kurie turėjo galimybę Jo pasiklausyti ar Jį susitikti, surinkdamas daugybę liudijimų.
Apaštalas šv.Paulius suvaidino esminį vaidmenį Luko evangelijos rašyme.
Evangelistas lydėjo jį jo ilgose kelionėse iš Palestinos į Graikiją,
klausdamas jo daugelio klausimų apie Kristų ir Jo mokymą.
Jis dalyvavo apaštalui pamokslaujant žmonėms.
Tačiau dar svarbiau, kad Luko evangelija patikimai atkuria istorijas,
kurių pagrindinė veikėja - Marija.
Prisijungdama prie jų ilgų pokalbių, ji patikėjo jam daug detalių apie savo mylimojo Sūnaus gyvenimą,
jo vaikystę, pirmuosius pamokslus.
Šv.Lukas pamaldžiai klausydamasis rūpestingai užsirašydavo jos žodžius.
Todėl jo darbas dar vadinamas Marijos evangelija.
Sakoma, kad šv. Lukas buvo ne tik evangelistas, bet ir gydytojas, ir menininkas.
Yra daug Mergelės Marijos skulptūrų ir paveikslų,
kurių autorystė priskiriama jam.
Būtent nuo vieno iš šių darbų prasideda neįtikėtina istorija,
nukelianti mus atgal prie Gvadalupės Marijos Meksikoje.
Tai maža Marijos su kūdikėliu Jėzumi statula,
kuri buvo paguldyta šalia šv.Luko kūno, kada jis mirė Tėbuose.
Taigi kaip šis meno dirbinys iš Graikijos pasiekė Ekstramadūros regioną Ispanijoje?
Sakoma, kad statulėlė kartu su šv.Luko karstu buvo nugabenta iš Tėbų į Konstantinopolį,
rytų imperatoriaus Konstancijaus įsakymu 357 m.
Didelėje procesijoje jie atnešė šv.Luko karstą į bažnyčią su visa imperatoriaus dvaro palyda.
Procesijai vadovavo Konstantinopolio vyskupas Makedonijus,
kuris laikė iškėlęs šią statulėlę, kol procesija ėjo link centrinio altoriaus.
Yra žinoma, kad statulėlė rytų imperatoriaus Maurice vėliau buvo padovanota
būsimam popiežiui Grigaliui Didžiajam tuo metu,
kai jis buvo imperatoriaus rūmuose kaip popiežiaus ambasadorius.
Grįžęs į Romą Grigalius turėjo du Mergelės Marijos atvaizdus:
paveikslą ir mažą medinę statulėję, kurią jis pasiėmė į savo celę.
Netrukus po to, 590 m. Grigalius buvo išrinktas popiežiumi,
tačiau ši šv.Luko statulėlė Romoje ilgai neišliko.
Grigalius nusprendė ją padovanoti savo draugui,
labai dvasingam ir protingam žmogui - Leandrui, Sevilijos vyskupui.
Statulėlė liko aukštajame altoriuje Sevilijos katedroje maždaug šimtmetį,
o vėliau dingo per arabų invaziją į Ispaniją.
Tradicija pasakoja, kad dvasininkai paėmė ją,
kad perkeltų į saugią vietą.
Jie įdėjo ją į maišą ir pabėgo į Vakarus.
Jie ėjo senuoju romėnų keliu "via de Lucetani",
kuris kirto Portugaliją iš šiaurės į pietus.
Jie kuriam laikui apsistojo Meridoje, paskui tęsė bėgimą nuo įsibrovėlių,
pasiekdami Kasaresą Eksrtremadūros centre.
Sekdami upės vaga jie priėjo miško pakraštį ir ten apsistojo.
Jie nusprendė, kad čia buvo tinkama vieta paslėpti vertingąją statulėlę.
Jie pradėjo kasti duobę.
Ištraukę statulėlę jie pažvelgė į ją pamaldžiai,
žinodami, kad daugiau jos nematys, įdėjo atgal į maišą ir užkasė.
Aiškiai nieko daugiau nežinoma apie šią statulėlę,
bet jos pėdsakai išliko to regiono populiariose legendose.
Šio regiono žmonės pasakodavo keistas istorijas,
kokias žiemą prie židinio seneliai pasakoja vaikams.
Jie pasakojo apie lobį, paslėptą miškuose.
600 metų mažoji šv.Luko padaryta statulėlė buvo užmiršta, iki 1329-ųjų vasaros.
Tradicija pasakoja, kad tais metais Gil Cordero, piemuo iš Kasareso,
išėjo į mišką ieškoti karvės, kuri nuklydo nuo jo bandos.
Jis klajojo aplinkui 3 ilgas dienas, eidamas gruoblėtais Ekstremadūros takais.
Gil prarado bet kokią viltį surasti savo karvę.
Jis ėjo palei upę, kuri buvo vadinama Gvadalupe, nes arabai ją taip pavadino.
Pagaliau mažoje laukymėje jis pamatė savo karvę,
gulinčią ant žemės, negyvą.
Jis prisiartino prie karvės, norėdamas nudirti odą ar pasiimti bent dalį odos,
tačiau karvė atsistojo. Ji buvo gyva ir spardėsi.
Kaip tik tuo momentu akinančioje šviesoje apsireiškė šventoji Mergelė.
Marija paprašė to vyro atsivesti vietinius kunigus į laukymę
ir pasakyti jiems kasti būtent toje vietoje, kur gyvulys gulėjo,
atskleisdama, kad jie ras jos medinę statulėlę, per kurią Ji bus gerbiama.
Susijaudinęs Gil nubėgo į kaimą
ir kitą rytą grįžęs namo papasakojo žmonai, kas nutiko.
Jo žmonai palengvėjo, kad vyras sugrįžo.
Ji papasakojo, kad jų sūnui, kuris buvo rimtai susirgęs, dabar jau geriau.
Gil nuėjo kartu su draugais pas kaimelio kunigus, kad paskelbtų neįtikėtiną faktą.
Kartu jie nuėjo pas kunigus ir papasakojo, ką Mergelė buvo pasakiusi,
ypač pabrėždami Mergelės ištartus prašymus:
"Tegu mažas namas būna čia pastatytas.
Tegu vargšams, kurie čia atvažiuoja, būna duodama bent kartą per dieną pavalgyti."
Kunigai nuėjo į apsireiškimo vietą.
Kasdami jie iš tiesų rado medinę statulėlę, padarytą šv.Luko.
Būtent toje vietoje šalia Gvadalupės upės buvo pastatytas pirmasis ermitažas,
kuris greitai tapo didelio pamaldumo vieta ir namais labai vargingiems žmonėms.
Vėliau Ispanijos karalius Ferdinandas ir karalienė Izabelė įprato lankyti šią šventovę.
Jie netgi pasistatė namą, savo rezidenciją,
ir toje vietoje pasirašė daug dekretų, daug įstatymų.
Vienas iš šių dekretų buvo finansuoti ar ne Kristupo Kolumbo rizikingą kelionę.
Yra daug įrodymų apie ypatingą Kristupo Kolumbo pamaldumą
Mergelei Marijai Gvadalupės kaime, Ekstremadūroje.
Reikšmingas įvykis užrašytas jo laivo žurnale.
Grįždamas po Amerikų atradimo, Kristupo Kolumbo laivas pateko į siaubingą audrą.
Šiuo didžios baimės momentu Kolumbas surinko įgulą ir prisiekė,
kad jeigu Mergelė Marija išgelbės juos iš šios baisios audros,
keletas iš jų turės atlikti piligrimystę į šventoves Europoje.
Kolumbas ištęsėjo savo pažadą: jis nukeliavo į Gvadalupės Mergelės Marijos šventovę Ekstramadūroje.
Hermanas Kortezas taip pat atvyko Ekstremadūros regiono,
kaip ir dauguma misionierių, siųstų į Naująjį Pasaulį.
Tai rodo, jog būtent ispanai galėjo duoti Gvadalupės vardą Mergelei Marijai Meksikoje.
Visgi yra įrodymų, kad ispanai, netgi pranciškonų misionieriai,
nenorėjo, kad Mergelė Marija, apsireiškusi Meksikoje, būtų vadinama Gvadalupe.
Kita vertus, tuomet abidvi tautos buvo vis dar toli nuo viena kitos pažinimo ir supratimo.
Vykdydamas karaliaus Karolio V-tojo ediktą, Ispanijos pranciškonų ministras brolis Francisco de los Angeles
pasiuntė pas Amerikos indėnus misionierių grupę,
žinomą kaip dvylika Meksikos apaštalų.
Tačiau jie nepajėgė atversti vietinių gyventojų.
Pirmieji evangelizacijos metai buvo labai sunkūs.
Dvylika Meksikos apaštalų negalėjo suprasti alegorinės prasmės statulų,
kurios jiems atrodė bjaurios, demoniškos.
Tačiau ir patys Amerikos indėnai, ypač jų kunigai,
negalėjo suprasti, kodėl šie vyrai, būdami tokie šventi, atnešę taikos žinią, brolybės žinią,
buvo kitokie, negu jų baltieji broliai ispanai,
kurie kankino, įkalino ir žudė indėnus.
Be abejo, tokia evangelizacija buvo neįmanoma, reikalaujanti titaniškų pastangų.
Tik pagalvokite: prieš 1531 m. buvo 35 pranciškonų misionieriai,
keletas domininkonų ir diecezinių kunigų,
iš viso kokie 50 žmonių,
kad evangelizuotų maždaug 35 milijonus vietinių gyventojų.
Dar daugiau, mes žinome, kad ispanai buvo baisus pavyzdys:
jie žudydavo vieni kitus, vogdavo vieni iš kitų,
darydavo didžiausias ir sunkiausias neteisybes.
Vyskupas Zumarraga pats buvo siaubingos Primera Audientia - ispaniškos Meksikos vyriausybės - puolimo auka.
Jis rašė karaliui Karoliui V-tajam, pasakodamas apie tragišką situaciją kolonijoje.
Ši nuoroda į vyskupą yra labai svarbi. Tai raktas.
T.y. Gvadalupės Mergelė atėjo pas Amerikos indėnus,
kurie išgyveno užkariavimo, ligų tragediją.
Jų pasaulis buvo bežlungantis.
Ji taip pat atėjo pas ispanus, kurie naikino vieni kitus,
netgi bandė nužudyti savo pačių vyskupą.
Ji atėjo išspręsti kiekvieno problemas, ne tik vietinių gyventojų.
Ji taip pat kalbėjo to laikmečio ispanams
ir maišytos rasės žmonėms, kurie ten gimė.
Dvi didelės tautos, žmogiškai nesutaikomos, susivienijo joje,
turėdamos skirtingus požiūrius, skirtingus visatos kilmės aiškinimus,
skirtingas Dievo, žmogaus ir gamtos sampratas.
Ir visgi Marijoje mes visi esame suvienyti, Marijoje esame integruoti.
Poveikis žinios, kad Gvadalupės Dievo Motina įsikūnijo savo paveiksle,
buvo milžiniškas Lotynų Amerikai.
Marija atėjo suteikti orumą ir apsaugą visiems,
savo maišytos rasės bruožais įasmenindama naujos rasės gimimą -
vienybės ir integracijos vaisių.
Todėl Gvadalupė tapo simboliu meksikiečių tautos,
gimusios iš to susitikimo, iš pradžių labai smurtingo.
Joje mes galime įžvelgti tam tikrą ateities vaizdavimą,
nes pirmieji maišytos rasės žmonės gimė 1521 m.,
o Mergelė Marija apsireiškė 1531 m.
Morenitos paveikslas yra vienintelis tobulo daugiakultūriškumo pavyzdys istorijoje,
nes Marija pasiekė širdis ir Amerikos indėnų,
kurie iš jos paveikslo tuojau suprato, kad gali ja pasitikėti,
ir ispanų, kurie ją atpažino, suvokdami orumą vietinių gyventojų,
kuriuos jį atstovavo, įasmenindama tos kultūros simbolius.
Visa tai turėjo neįtikėtiną poveikį.
Istorijos metraščiai mums pasakoja, kad po apsireiškimų
milijonai Amerikos indėnų buvo pakrikštyti.
Ne tūkstančiai, bet milijonai...
Šventosios Mergelės apsireiškimas nepaprastai padėjo evangelizaciniam projektui,
kuris buvo susidūręs su didžiausiais sukumais.
Yra akivaizdu, kad nepaaiškinamas išorinis veiksnys padėjo masiniam atsivertimui,
kuris įvyko ten, Meksikos centre.
Šis išorinis veiksnys buvo šventoji Mergelė.
Mes tikime tuo.
Gvadalupės Marijos paveikslas, atrodo, turi tai, ką mes vadintume kalbų dovana.
T.y. jis kalba kiekvienam jo suprantama kalba:
mokslininkams - mokslo, istorikams - istorijos,
antropologams - antropologijos kalba.
Laikui bėgant mes galime mąstyti, kad XVI amžiuje šis apsireiškimas
kalbėjo Amerikos indėnams per šį paveikslą, kuris buvo jiems kodas.
Paveikslas buvo priemonė bendrauti
ir jame jie matė bei perskaitė visą eilę pranešimų, meilės žinią.
Taip vargšo Amerikos indėno apsiaustas,
turintis išskirtinių savybių,
pakeitė Lotynų Amerikos tautų istoriją.