Dėkoju, kad prisijungėte.
Sveiki žiūrintys šį epizodą apie Marijos apsireiškimus.
Aš – daktaras Maikas, Šventosios Šeimos tikėjimo mokyklos ir Šventosios
Šeimos judėjimo įkūrėjas.
Šiame epizode kalbėsime apie svarbų, tikrą Gvadalupės Dievo Motinos apsireiškimą.
1519 m. Kortesas išplaukė iš Ispanijos į Naująjį Pasaulį, Meksiką. Atvykę
jis ir jo vyrai rado daugiau, nei tikėjosi.
Jie susidūrė su mirties kultūra, pavergta žmonių aukojimo kulto.
Actekai garbino netikrus dievus, demonus, ypač du: karo dievą, simbolizuojamą
saulės, ir gyvatės dievą, simbolizuojamą pusmėnulio.
Actekai tikėjo, kad šie du dievai reikalauja žmonių aukų.
Iš tiesų, jie kasmet paaukodavo daugiau nei 50 000 vyrų, moterų ir vaikų.
O per vieną keturių dienų laikotarpį, 1487 m., buvo paaukota per 80 000 žmonių.
Kai Kortesas ir jo vyrai tai pamatė, jo kariai norėjo bėgti.
Dėl kokios nors priežasties Kortesas atvyko į Naująjį Pasaulį? Tą dieną savo dienoraštyje
jis parašė esąs įsitikinęs, kad Dievas jį pasiuntė nutraukti žmonių aukojimo.
Bet jo vyrai norėjo bėgti, todėl Kortesas padarė neįsivaizduojamą dalyką.
Jis nuskandino visus jų laivus.
Jiems neliko nieko kito, kaip tik kovoti, įsiveržti į Mechiką ir nutraukti
žmonių aukojimą, ką jie ir padarė 1521 m.
1524 m. atvyko pranciškonų misionieriai, bet jiems visiškai nesisekė, atsivertusiųjų
į Kristų beveik nebuvo, nes imperatorius pakeitė Kortesą piktu tironu,
prezidentu Nuno de Guzmanu.
Jis pavergė vietinius gyventojus ir siuntė juos į Karibų kolonijas. Mechiko vyskupas
Zumaraga ekskomunikavo de Guzmaną už jo piktadarystes.
De Guzmanas, keršydamas, bandė jį nužudyti.
Paskui trečdalis actekų mirė nuo raupų, o actekų astrologai pamanė,
kad tai jų pasaulio pabaiga.
Padėtis buvo tokia bloga, kad 1530 m. vyskupas parašė laišką imperatoriui Karoliui V,
sakydamas: „Jei Dievas pats nesiims sprendimo, vilties nėra.“
„Viskas prarasta.“
Bet būtent tada vienas iš atsivertusiųjų, Chuanas Diegas, 1531 m. gruodžio 12 d.,
bėgo į Mechiką į Mišias ir katekizmo pamoką. Bėgdamas pro Tepeyako kalvą, jis išgirdo
nuostabiausią giedojimą ir pamatė gražiausią moterį, kokią tik galėjo įsivaizduoti.
Jis puolė ant kelių, o moteris jam tarė: „Chuanai, mieliausias iš mano mažųjų sūnų,
tegul niekas tavęs nevargina.“
„Argi aš ne čia, tavo Motina?“
„Argi nesi po mano apsiausto priedanga?“
„Argi nesi mano apsiausto klostėse, mano rankų glėbyje?“
„Ar tau dar ko nors reikia?“
„Nebijok jokios ligos.“
„Turiu tau ženklą, kurį nuneši vyskupui ir pasakysi, kad noriu, jog čia man
būtų skirta koplytėlė.“
Ji nurodė jam eiti į Tepeyako kalvos viršūnę.
Buvo gruodžio 12 d., kalnuose, žiema, kalva plika, bet ten, savo nuostabai,
jis randa žydinčių įvairiausių gėlių, ypač Kastilijos rožių, kurios Meksikoje dar neaugo.
Chuanas mano, kad tai ir yra ženklas, tad nuskina rožes ir surenka jas.
Tada pati Dievo Motina sudeda jas į jo tilmą – balintą kaktuso pluošto apsiaustą,
kurį dėvėjo visi actekai.
Ji sudeda jas į jo apsiaustą, suriša aplink kaklą ir siunčia į Mechiką.
Jis gauna audienciją pas vyskupą.
Kambaryje yra 13 žmonių.
Chuanas mano, kad vyskupui skirtas ženklas yra rožės, todėl išberia jas. Tuo metu
visų kambaryje esančiųjų akyse ant jo apsiausto ima ryškėti šis atvaizdas.
Vyskupas padėjo tilmą savo asmeninėje koplyčioje ir dvi savaites meldėsi priešais atvaizdą.
Per tą laiką vietiniai žmonės, paklusę Dievo Motinos prašymui, pastatė nedidelę
koplyčią jai Tepeyako kalvos papėdėje.
Tada, 1531 m. gruodžio 26 d., vyskupas su procesija nunešė atvaizdą į naująją
koplyčią. Pakeliui jie susitiko laidotuvių procesiją, einančią į miestą.
Jaunas vyras buvo nužudytas strėle į kaklą. Kai procesijos susitiko, jaunuolis prisikėlė iš mirusiųjų.
Vilties netekusioje kultūroje pasirodo Dievo Motina.
Ji palieka nuolatinį, beveik nesunaikinamą ženklą. Ir ten, kur pranciškonams nesisekė,
vos per devynerius metus 10 milijonų actekų atsivertė į krikščionybę.
Kodėl?
Nes jie galėjo perskaityti ženklą. Jie galėjo perskaityti tilmą.
Ši moteris buvo didingesnė už saulės karo dievą ir gyvatės dievą, simbolizuojamą
pusmėnulio, kurie reikalavo žmonių aukų. Ir ši moteris buvo karalienė,
ką rodė melsvai žalia jos apsiausto spalva, kurią dėvėjo tik karaliai.
Ši karalienė, didingesnė už saulės ir gyvatės dievus, buvo mergelė,
ką simbolizavo jos supinti plaukai.
Tačiau ši mergelė buvo nėščia, ką žinome iš jos nėščiosios juostos. Bet ko ji laukėsi?
Ant jos drabužio yra daug gėlių, bet tik viena jazmino gėlė. Actekams jazmino gėlė
simbolizavo aukščiausiąjį iš visų dievų.
Ši mergelė laukiasi vienintelio tikrojo Dievo, simbolizuojamo jazmino gėle
virš jos įsčių.
Tai mergelė Dievo Motina, tačiau ji pati nėra deivė, nes ji meldžiasi tam,
kurį simbolizuoja juodas kryžius ant jos sagės.
Vienintelis tikrasis Dievas yra jos Sūnus, Jėzus Kristus, atėjęs nutraukti
visų žmonių aukojimų ir išlaisvinti mus iš velnio galios.
Šis atvaizdas turi daug stebuklingų elementų.
Pirma, jis yra ant kaktuso pluošto apsiausto, kuris paprastai suyra
per penkerius–septynerius metus.
Ši tilma, šis apsiaustas, yra beveik 500 metų senumo.
Pirmus 116 metų jis gulėjo ant grindų prieš altorių, kad kiekvienas galėtų
jį paliesti, tačiau liko nepažeistas, nesuiro. 1921 m. radikali marksistų valdžia Meksikoje
uždraudė katalikybę ir padėjo bombą su 19 dinamito lazdelių priešais tilmą bei ją susprogdino.
Sprogo marmurinis altorius, sulinko didelis žalvarinis krucifiksas, išdužo langai,
bet atvaizdas liko nepažeistas.
Buvo atlikti moksliniai tilmos tyrimai.
Jie nustatė, kad tai ne dažai, ne rašalas,
ar kiti natūralūs pigmentai,
nėra jokių gruntavimo, eskizo žymių, teptuko potėpių.
Kai kuriose vietose spalvos tarsi pakibę virš pluošto.
Turiu šį atvaizdą iš savo draugės Marijos. Jos vyras Ivanas buvo garsiausias fotografas
Meksikoje. Jam buvo pavesta sukurti oficialų skaitmeninį atvaizdą reprodukcijai.
Jis nebuvo tikintis.
Kuriant šį atvaizdą, kai jis fotografavo akis, jis stovėjo ant kopėčių.
Jis nukrito nuo kopėčių šaukdamas: „Ji gyva, ji gyva, ji pažvelgė į mane!“
Nes jos akys tuomet sureagavo į šviesą kaip žmogaus akys.
Po to jis atsivertė.
Atlikus mikroskopinius tyrimus, padidinus vyzdžius 2500 kartų, juose rastas
visų 13 žmonių, buvusių kambaryje, kai pasirodė tilma, atvaizdas.
Visi patiria izoliaciją ir netikrumą pasaulyje, bet Dievo Motina mums sako:
„Tegul niekas tavęs nevargina.“
„Argi aš ne čia, tavo Motina?“
„Argi nesi mano apsiausto klostėse, mano rankų glėbyje?“
„Ar tau dar ko nors reikia?“
Ir ji kviečia mus: „Duok man savo širdį, ir aš įdėsiu į ją Jėzų
ir padarysiu tave savo apaštalu.“
Ar atiduosite jai savo širdį?
Dėkoju, kad žiūrėjote šį epizodą. Sekite mus Šventosios Šeimos Tikėjimo
Mokyklos „YouTube“ kanale. Ačiū.