Visi geri žmonės baisisi nekaltųjų kančiomis. Kai nekaltą žmogų ištinka
skausminga liga, jis kankinamas arba nužudomas,
natūraliai jaučiame liūdesį, bejėgiškumą
ir dažnai įniršį.
Daugelis žmonių teigė, kad tokia kančia yra Dievo nebuvimo įrodymas.
Jų argumentas skamba taip:
– Dievas yra geras ir galingas. – Toks Dievas neleistų
be reikalo kentėti. – Tačiau nuolat matome neteisingas kančias.
– Vadinasi, bent viena iš prielaidų apie Dievą turi būti klaidinga. Arba
Dievas nėra visiškai geras, arba Jis nėra
visiškai galingas. Arba Jis tiesiog neegzistuoja.
Kas šiame argumente negerai?
Pirmiausia panagrinėkime, ką turime omenyje
sakydami, kad Dievas neleistų neteisingos kančios.
Yra dvi kančios kategorijos: kančios, kurias
sukelia žmonės ir kurias vadiname moraliniu
blogiu, ir kančios, kurias sukelia gamta, pavyzdžiui, žemės drebėjimai arba vėžys.
Laisva valia paaiškina, kaip Dievas gali būti ir geras, ir
leisti moralinį blogį. Kadangi Dievas suteikė žmonėms
laisvą valią, jie gali elgtis priešingai Dievo valiai. Tai, kad jie elgiasi
blogai, neįrodo, jog Dievas nėra geras.
Be to, jei Dievo nebūtų, nebūtų absoliutaus
gėrio standarto. Kiekvienas sprendimas suponuoja
standartą. Tai pasakytina ir apie mūsų
moralinius sprendimus. Koks yra mūsų standartas
sprendžiant, kad blogis yra blogis?
Daugiausia, ką galėtume pasakyti apie blogį, jei nebūtų Dievo, –
tai, kad mums, atsižvelgiant į mūsų subjektyvų skonį, nepatinka,
kai žmonės daro tam tikrus dalykus kitiems žmonėms.
Neturėtume pagrindo teigti, kad veiksmas yra „blogas“, o tik kad jis mums
nepatinka. Taigi žmogiškojo blogio problema
egzistuoja tik tuo atveju, jei egzistuoja Dievas.
Kalbant apie gamtos nulemtą kančią, kyla sudėtingesnis klausimas.
Matome, kad nekaltas vaikas kenčia, tarkime, nuo
nepagydomos ligos. Mes skundžiamės. Suprantama.
Mums tai nepatinka. Suprantama. Manome, kad tai
neteisinga, nesąžininga ir taip neturėtų būti.
Suprantama, bet nelogiška, nebent tikite į Dievą!
Jei netikite į Dievą, jūsų subjektyvūs jausmai
yra vienintelis pagrindas, kuriuo remdamiesi
galite prieštarauti gamtos nulemtoms kančioms.
Gerai, jums tai nepatinka. Bet kaip tai, kad jums kažkas nepatinka, įrodo,
kad Dievas neegzistuoja? Pagalvokite apie tai. Kaip tik priešingai.
Mūsų vertinimai apie gėrį ir blogį, tiek gamtišką, tiek žmogišką,
suponuoja Dievą kaip standartą. Jei Dievo nėra, nėra
nei gėrio, nei blogio. Tiesiog gamta daro tai, ką daro.
Jei yra tik gamta, visiškai nereikia aiškinti, kodėl vienas žmogus kenčia,
o kitas – ne. Neteisinga kančia yra problema tik todėl, kad nujaučiame,
kas yra teisinga ir neteisinga. Bet iš kur tas jausmas atsiranda?
Tikrai ne iš gamtos. Gamtoje nėra nieko
teisingo. Gamtoje stengiamasi tik išgyventi.
Kitaip tariant, ką reiškia, kad kančia yra „nereikalinga arba neteisinga“? Kaip tai
nustatoma? Pagal kokį standartą?
Jūsų asmeninis standartas nieko nereiškia. Mano asmeninis standartas nieko nereiškia.
Galime prasmingai kalbėti apie tai, kad
kančia yra „nereikalinga“ arba neteisinga, tik tada,
jei esame įsitikinę, kad objektyviai egzistuoja gėrio ir blogio standartas.
O jei tas standartas iš tikrųjų egzistuoja, vadinasi, Dievas yra.
Be to, tikinčiajam į Dievą psichologiškai ir logiškai
nepalyginamai lengviau nei ateistui spręsti gamtos nulemtos kančios problemą.
Jei sutinkate, kad egzistuoja geras Dievas, galima tikėti ir tuo, kad šis
Dievas kaip nors sutvarkys reikalus, jei ne šiame gyvenime, tai pomirtiniame.
Kita vertus, ateistui jokia kančia niekada nebus
atitaisyta. Nėra jokio galutinio teisingumo.
Blogieji laimi, o gerieji kenčia. Žemės drebėjimai
ir vėžys žudo. Istorijos pabaiga. Pažodžiui.
Jei yra tik gamta, kaip jautrus žmogus gali neišprotėti pasaulyje,
kuriame cunamiai naikina ištisus miestus,
blogi žmonės kankina ir žudo nekaltas aukas,
o ligos puola žmones nesirinkdamos? Atsakymas – tai neįmanoma.
Ar taip norite gyventi?
Aš esu Pyteris Kryftas (Peter Kreeft), Bostono
koledžo filosofijos profesorius Pragerio universitete.