Vienas didžiausių gyvenimo klausimų: kas nutinka po mirties?
Sužinokite netrukus.
Mieli vaikai, kviečiu jus asmeniniam atsivertimui.
Šis laikas skirtas jums.
Be jūsų Dievo planas negali būti įgyvendintas.
Vienas didžiausių klausimų, kurį sau turi užduoti kiekvienas žmogus, yra šis:
kas nutinka po mirties?
Kai miršta mūsų artimieji, šeimos nariai ar draugai, ar dar kada nors susitiksime?
Ir ar egzistuoja pomirtinis gyvenimas?
Ar yra kažkas, kas ateina po to, kai mes išeiname?
Medžiugorjėje Dievo Motina parodė regėtojams pomirtinį gyvenimą.
Ji parodė jiems, kas nutinka, kai žmogus miršta.
Keletas regėtojų pabrėžė, kad ji jiems parodė dangaus, pragaro ir skaistyklos vizijas,
tarsi viskas vyktų tiesiai prieš akis.
Pabrėždama, kad pomirtiniame gyvenime yra trys karalystės.
Kiti regėtojai sakė, kad Dievo Motina juos fiziškai nusivedė į šias karalystes.
Dangus, pasak regėtojų, yra didelio grožio vieta.
Ten ryškiai matoma gamta: kalnai, kalvos. Danguje tvyro antgamtinis džiaugsmas.
Žmonės spinduliuoja vidinę šviesą, yra jaunatviški, o džiaugsmas toks, pasak
vieno regėtojo, kad norisi verkti ar dainuoti.
Tai neapsakoma.
Tai neįmanoma nusakyti žodžiais.
Skaistyklą regėtojai apibūdino kaip labai liūdną vietą.
Vietą, kurioje tvyro didelė vienatvė ir neužbaigtų reikalų jausmas.
Jie apibūdina ją kaip miglotą ir ūkanotą vietą.
Vienas regėtojas palygino ją su buvimu ūkanotose kapinėse žiemos dieną.
Jie girdėjo sielas skaistykloje drebant, dejuojant ir prašant maldų.
Nes skaistykla, kaip jiems paaiškino Dievo Motina, yra vieta,
kurioje sielos yra apvalomos nuo nuodėmių.
Sielos skaistykloje jau yra išgelbėtos.
Tai reiškia, kad vieną dieną jos pamatys dangų.
Vieną dieną jos pasieks tą visišką vienybę su Dievu.
Bet Dievo Motina pabrėžė, kad sielos skaistykloje yra todėl, kad jų nuodėmės
vis dar slegia jas, o Dievo akivaizdoje gali stovėti tik tyra meilė.
Taigi, kai jos bus apvalytos iki tyros meilės, galės susivienyti su Dievu,
patirti palaimingąjį regėjimą.
Dievo Motina sakė, kad sieloms skaistykloje reikia mūsų maldų.
Nes skaistykloje jos nebeturi laisvos valios.
Jos nebegali atsiteisti už savo nuodėmes maldomis ar aukomis.
Todėl jos pasikliauja mumis, kad mes už jas melsimės ir aukosimės.
Ir Ji sako, kad kai mes už jas meldžiamės ir aukojamės, jos iš tikrųjų
tampa mūsų draugėmis.
Jos tampa mūsų užtarėjomis.
Tame procese mes užmezgame dvasinį ryšį su jomis.
Taigi čia matote gražią tikrovę tarp kariaujančios Bažnyčios – tų iš mūsų,
kurie kovoja už karalystę žemėje – ir kenčiančios Bažnyčios, esančios skaistykloje.
Šis ryšys – padėti vieni kitiems, melstis vieni už kitus –
yra labai svarbus.
Pragaras yra labiausiai trikdanti karalystė.
Regėtojams pragare buvo parodyta didžiulė ugnies duobė, į kurią sielos įžengdavo ir
išeidavo atrodydamos groteskiškai, su labai patamsėjusia oda, net nebepanašios į žmones.
Pragare jos keikiasi.
Jos pyksta.
Jos nekenčia Dievo.
Jos nenori su Juo turėti nieko bendra.
Pragaro vizija, kurią gavo regėtojai, atitiko pragaro viziją, kurią 1917 m.
Fatimos regėtojams parodė Dievo Motina.
Ir toje vizijoje Dievo Motina pasakė Fatimos vaikams: „Tiek daug sielų eina
į pragarą, nes nėra kam už jas melstis ir aukotis.“
Tame pranešime vėl matome užtarimo svarbą, svarbą būti Dievo ir Dievo Motinos įrankiais,
kurie gali padėti išgelbėti sielas.
Aš dažnai meldžiuosi už tuos, kurie yra ant pragaro slenksčio.
Meldžiuosi už tuos, kurie yra toli nuo Dievo, kurie Jo nepažįsta.
Meldžiuosi už tuos, kurie Dievo malone gali gauti išganymą prieš mirtį.
Manau, tai labai svarbu, atsižvelgiant į šių pranešimų rimtumą. Nes šie pranešimai,
šios pomirtinio gyvenimo vizijos, rodo, kad yra didelių pasekmių, kad mūsų gyvenimai
turi prasmę, ir labai svarbu gyventi gerą, šventą, dorą gyvenimą, atsidavusį Dievui,
atsidavusį tiesai ir grožiui.
Vienas profesorius, sociologas iš Naujosios Meksikos universiteto, tyrė klinikinės mirties
patirtis ir palygino pomirtinio gyvenimo vizijas, kurias matė Medžiugorjės regėtojai,
su pomirtinio gyvenimo patirtimis, apie kurias pranešė klinikinę mirtį patyrę žmonės.
Ir jis suprato, kad jie praneša apie panašias, o kartais – identiškas tikroves.
Tiriant klinikinės mirties patirtis, mokslininkai nustatė dvi pagrindines karalystes,
vieną jie vadina „Šviesos miestais“.
„Šviesos miestai“ yra dangiška karalystė, labai panaši į tai, ką apibūdino
Medžiugorjės regėtojai: šviesos, grožio, gamtos ir antgamtinio džiaugsmo vietos.
Jie taip pat aprašo kitą karalystę, kurią tyrinėtojai vadina „Sutrikusių dvasių karalyste“ –
daug ūkanotesnę, tamsesnę vietą, kurioje yra liūdesys, skausmas ir neužbaigtų reikalų jausmas.
Kai kurie tyrinėtojai teigia, kad galbūt reikėtų šią tamsesnę karalystę padalyti
į dvi dalis, nes kai kurie žmonės net praneša patyrę pragarišką tikrovę, pragarą
savo klinikinės mirties patirties metu.
Vėlgi, tai įdomus empirinis tyrimas, sujungiantis Marijos apsireiškimo vietos
mistiką, regėtojų patirtis, su empiriniais duomenimis žmonių, patyrusių klinikinę mirtį.
Tokie tyrimai, tokios tikrovės rodo mums, kad mūsų gyvenimai turi didelę prasmę,
kad turime stengtis gyventi šventą, ištikimą gyvenimą, mylėti Dievą ir artimą,
tarnauti, melstis, rodyti gailestingumą, ir kad turime užtarti kitus, ypač tuos,
kurie gali būti ant pragaro slenksčio, ypač tuos, kurie gali būti toli nuo Dievo.
Ir galiausiai, kai atsistosite prieš Viešpatį, jums gali būti parodyta tūkstančiai sielų,
kurios yra danguje, kurios gavo išganymą ir gailestingumą, nes jūsų malda ir auka
jos gavo atsivertimo malonę ir priėmė Jėzų Kristų į savo gyvenimą, maldaudamos Jo
švento, dieviškojo gailestingumo.