Ar yra pomirtinis gyvenimas – gyvenimas, pasibaigus šiam gyvenimui?
Tikriausiai nėra žmogaus, kuris kada nors nebūtų uždavęs šio klausimo.
Ir štai atsakymas: jei yra Dievas, yra ir pomirtinis gyvenimas.
Tai labai paprasta.
Ir štai kodėl. Pirma, šiame gyvenime yra neišmatuojamai
daug neteisybės ir kančių.
Vienintelis būdas pasiekti galutinį teisingumą
blogio aukoms yra pomirtinis gyvenimas.
Ir vienintelis įmanomas būdas paguosti tuos,
kurie kenčia neteisingai – nuo skausmingos ligos
ir ankstyvos mirties iki vaiko mirties – yra pomirtinis gyvenimas.
Tačiau toks pomirtinis gyvenimas egzistuoja tik
tuo atveju, jei yra geras ir teisingas Dievas.
Geras ir teisingas Dievas suteikia galimybę
kompensuoti visas neteisingas kančias šiame pasaulyje.
Antra, kadangi Dievas nėra fizinis, fizinis pasaulis nėra vienintelė tikrovė.
Egzistuoja ir nefizinė tikrovė.
Ir žmogaus dalis, kuri yra nefizinė, išgyvena po kūno mirties.
Mes ją vadiname siela.
Tačiau jei Dievo nėra, egzistuoja tik šis fizinis gyvenimas.
Taigi, nėra Dievo – nėra sielos; nėra sielos – nėra pomirtinio gyvenimo.
Žinoma, tie, kurie abejoja Dievo buvimu,
turi pagrindo abejoti ir pomirtiniu gyvenimu.
Bet jei tikite į gerą Dievą, turite tikėti, kad yra pomirtinis gyvenimas.
Jei sakote, kad tikite į Dievą, bet netikite pomirtiniu
gyvenimu, vadinasi, dievas, į kurį tikite, ne
tik nėra geras, tas dievas yra žiaurus.
Tas dievas sukūrė pasaulį, pilną neteisingų kančių, ir tiesiog paliko jį tokį.
Beje, kai kurie žmonės, kurie netiki pomirtiniu gyvenimu,
pateikia savo nemirtingumo versiją.
Kartą dalyvavau laidotuvėse, kurioms vadovavęs
vyras sakė: „Nors pomirtinio gyvenimo nėra, mes
gyvename toliau – savo gerais darbais ir artimųjų prisiminimuose.“
Būtent tuo nori tikėti daugelis žmonių, kurie atmeta pomirtinį gyvenimą.
Tačiau mintis, kad žmonės „gyvena toliau“ per savo gerus darbus arba artimųjų –
o tai paprastai reiškia žmogaus vaikus arba anūkus – prisiminimuose, yra
tiesiog beprasmė.
Jei žmonės „gyvena toliau“ per savo gerus darbus, tai mirę vaikai „toliau negyvena“.
„Gerų darbų“, kuriuos dauguma vaikų apskritai
sugeba padaryti, skaičius yra labai mažas.
Kalbant apie mirusius kūdikius, na, kūdikiai
apskritai negali daryti gerų darbų, todėl,
spėju, tiesiog „toliau negyvena“.
Bet kokiu atveju tiesa yra ta, kad blogi darbai
paprastai gyvuoja ilgiau nei beveik visi geri darbai.
Tiesą sakant, jei darbai padaro mus nemirtingus,
Hitleris su visomis blogybėmis, kurias padarė,
yra daug nemirtingesnis už geriausius žmones žemėje.
O ką pasakysime apie „gyvenimą mūsų vaikų prisiminimuose“ tiems, kurie neturi vaikų?
„Apgailestaujame, jūs toliau nebegyvenate“?
Be to, gyventi kieno nors prisiminimuose, kad ir kaip tai būtų gražu, nėra tas
pats, kas nemirtingumas arba pomirtinis gyvenimas.
Vudis Alenas (Woody Allen) yra pasakęs: „Aš nenoriu pasiekti nemirtingumo savo darbu.
Aš noriu jį pasiekti nemirdamas.“
Jei nėra pomirtinio gyvenimo, mes negyvename toliau. Taškas.
Būkime pakankamai sąžiningi, kad tai pripažintume.
Jei nėra pomirtinio gyvenimo, nė vienas iš
mūsų daugiau niekada nebūsime su tais, kuriuos
labiausiai mylime ir kurie myli mus.
Jei nėra pomirtinio gyvenimo, nei nužudytasis, nei žudikas
niekada nesulauks galutinio teisingumo.
Jei nėra pomirtinio gyvenimo, šis gyvenimas didžiajai daugumai kada nors
gyvenusių žmonių ir dabar gyvenantiems žmonėms yra beprasmis šnipštas.
Galiausiai, žmonės manęs visada klausia:
„Tai kas gi atsitinka pomirtiniame gyvenime?“
Į tai galiu tik atsakyti: „Nežinau.“
Bet žinau štai ką: mano tikėjimas į Dievą ir
pomirtiniu gyvenimu padeda man išlaikyti sveiką protą.
Mintis, kad yra tik šis gyvenimas, reiškia, kad
kankintojams pavyksta išvengti baisybių, kurias jie
vykdė; tai reiškia, kad šis gyvenimas yra
atsitiktinis ir beprasmis; ir tai reiškia, kad
daugiau niekada nebepamatysiu nė vieno žmogaus, kurį myliu.
Tai mane varytų iš proto.
Tiesą sakant, nesuprantu, kaip tai nevestų iš proto nė vieno, kuriam rūpi
kančia ir kuris ką nors myli.
Taigi ar yra pomirtinis gyvenimas?
Jei yra Dievas, žinoma, kad yra.
Aš esu Denisas Preigeris.