Yra knyga, kurią galite skaityti savo vaikams ir kuri palengvins
jūsų, kaip tėvų, darbą.
Ši knyga jiems padės išmokti charakterio pamokų, kaip atskirti gera nuo bloga,
apie dėkingumą, pagarbą ir atkaklumą.
Ir tai jau pirmuose skyriuose!
Tėvai šią knygą savo vaikams skaito jau nuo labai seniai.
Tai – viena iš priežasčių, kodėl ji yra amžinas bestseleris.
Ši knyga, žinoma, yra Biblija, ir jai skaityti nebūtina būti religingam.
Ir jūsų vaikai neprivalo būti religingi, kad ja mėgautųsi ir gautų iš jos daug naudos.
Padorumas, gerumas, meilė, nesavanaudiškumas ir pasiaukojimas – joje visa tai yra.
Prisiminkite Dovydo ir Galijoto istoriją.
Devynių pėdų ūgio, apsirengęs šarvais, Galijotas – baisiausias to meto karys.
Kaip jis galėtų toks nebūti?
Juk jis devynių pėdų ūgio, dėl Dievo meilės!
Kas norėtų stoti prieš tokį milžiną?
Tikrai nė vienas izraelitas... išskyrus vieną.
Liesas piemenukas, vardu Dovydas.
Šis berniukas turi tris privalumus: drąsą, svaidyklę ir tikėjimą, kad Dievas yra su juo.
Kai jis išeina į mūšio lauką ir stoja į kovą su Galijotu,
jo rankose – izraelitų tautos ateitis, jau nekalbant apie jo paties gyvybę.
Visoje šioje įtampoje ir dramoje slypi vertingos pamokos, kuriomis gali pasinaudoti kiekvienas vaikas.
Dovydas nesileidžia įbauginamas užgauliotojo.
Jis pasiryžęs veikti, parodyti ryžtą net ir savo paties abejonių akivaizdoje.
Jo veiksmai piešia tikro didvyriškumo tikro pavojaus akivaizdoje portretą.
Argi ne tokią stiprybę norime, kad mūsų vaikai mėgdžiotų –
gebėtų apginti save, o vėliau – savo šeimas ir šalį?
O kaip dėl brolių Kaino ir Abelio istorijos?
Piemuo Abelis, žvelgdamas į savo kaimenę, kupinas dėkingumo už palaiminimus.
Jis aukoja Dievui kaip dovaną pačią geriausią savo bandos dalį.
Kainas, ūkininkas, yra savanaudis, nepatenkintas tuo, ką turi, ir aukoja
tik menką grūdų dovaną.
Kai Dievas palankiai įvertina Abelio dovaną, Kainas leidžia pavydui jį užvaldyti.
Dievas kreipiasi į Kainą ir sako jam: „Žinau, kad pyksti, bet tu gali
įveikti šiuos jausmus ir juos suvaldyti.“
Kainas neklauso, nesuvaldo savo pavydo ir nužudo Abelį.
Kai Dievas paklausia Kaino: „Kur yra tavo brolis Abelis?“,
Kainas meluoja ir atsako: „Nežinau“, o paskui: „Ar aš esu savo brolio sargas?“
„Taip“ – toks turėjo būti Kaino atsakymas į jo paties klausimą.
Esame atsakingi už save ir esame įsipareigoję kitiems.
Visi turime emocijų ir aistrų.
Tačiau Dievas davė mums įrankių toms emocijoms suvaldyti.
Ir mes privalome jas suvaldyti, jei norime gyventi produktyvų ir etišką gyvenimą.
Svarbiausia, kad gyvenimas yra Dievo dovana.
Neturime teisės jos atimti iš nekaltų žmonių.
Žmogžudystė yra blogis.
Ši istorija apima visas šias pamokas.
Dovydo ir Galijoto, Kaino ir Abelio istorijos yra tik du pavyzdžiai iš daugybės
neįkainojamų pamokų, kurias Biblija siūlo vaikams.
Sugalvokite kokią nors pamoką ir rasite Biblijos istoriją jai išmokyti: apie šeimos
dinamiką, draugystę, atleidimą, vadovavimą, nuolankumą; apie tai, kas svarbu, o kas ne.
Biblija taip pat moko vaikus – veiksmingiau nei bet kuri kita knyga, –
kad jie nėra Visatos centras.
Jie yra atsakingi savo tėvams ir Dievui.
Vaikai, kurie išmoksta šią pamoką, yra daug labiau linkę būti geranoriškesni ir atidžiau stebėti,
kaip jie elgiasi, nei tie, kurie jos neišmoksta.
Biblija neskatina narcisizmo.
Žinoma, Biblija nėra tik knyga vaikams; tai – išminties biblioteka kiekvienam.
Štai kaip ją apibūdino Abraomas Linkolnas, kuris neidavo į bažnyčią,
bet gilinosi į Bibliją:
„Kalbant apie šią Didžiąją knygą <...> ji yra geriausia Dievo dovana žmogui.
Jei ne ji, mes negalėtume atskirti gėrio nuo blogio.
Joje aprašyta visa, kas tinkamiausia žmogaus gerovei <...>.“
Kaip teigė A. Linkolnas, Biblija yra moralinis pamatas, ant kurio pastatyta Vakarų civilizacija,
ir bendras atskaitos taškas.
Iki XX amžiaus 7 dešimtmečio galėjai pacituoti Biblijos istoriją, ir dauguma žmonių
tiksliai žinojo, apie ką kalbama.
Visi: nuo Šekspyro iki Dikenso ir Franklino Ruzvelto puikiai naudojo Biblijos
istorijas savo temoms perteikti.
Mes prarandame šį ryšį,
ir tai baisiai apmaudu,
ir didžiulė kultūros netektis.
Jei neturite tam tikro biblinio išprusimo, negalėsite iki galo įvertinti, pavyzdžiui, galingų
Martino Liuterio Kingo žodžių.
Tik jei žinote Mozės istoriją, galite suprasti M. L. Kingo poetinę viziją apie tai,
kad jis pamatė „pažadėtąją žemę“.
Jeilio teologas Džordžas Lindbekas apie Bibliją yra pasakęs: „Buvo laikai, kai kiekvienas
išsilavinęs žmogus, nesvarbu, kad ir koks netikintis arba sekuliarus, žinojo patį tekstą nuo Pradžios
knygos iki Apreiškimo knygos“.
Mūsų tikslas turėtų būti sugrįžti prie tokio Biblijos išmanymo.
Tai prasideda nuo mūsų vaikų.
Nuo jūsų vaikų.
Šįvakar paskaitykite jiems Biblijos istoriją.
Kas žino?
Galbūt ir jūs kai ko išmoksite.
Aš esu Johnnie Moore, Preigerio universiteto bendradarbis.