Neseniai duodamas interviu, kai pristačiau kai kuriuos mokslo atradimus, galinčius
rodyti Dievo egzistavimą, vaizdo operatorė,
jauna moteris, kurią pavadinsiu Marija, pradėjo
akivaizdžiai verkti. Vėliau ji man papasakojo savo ašarų priežastį.
Kaip ir daugelis jaunų žmonių, Marija tikėjo
į Dievą, kai atvyko į koledžą. Tačiau, ten
būdama, ji ne kartą susidūrė su dėstytojais, kurie
primygtinai tvirtino, kad, remiantis „mokslu“,
Dievas buvo mitas.
Ne ką tikresnis nei Kalėdų senelis.
Marija nesijautė pasirengusi mesti iššūkį
profesoriams. Galiausiai ji paliko koledžą su įkyriomis
abejonėmis dėl savo tikėjimo ir svarstydama,
ar gyvenimas, įskaitant jos pačios
gyvenimą, nėra tik kosminis atsitiktinumas.
Daugelis jaunų žmonių taip pat abejoja, kaip ir Marija.
Iš tiesų galingi akademinės bendruomenės balsai
mums sako, kad mokslas daro tikėjimą į Dievą –
ir tikėjimą žmogaus reikšmingumu – nepagrįstą. Pavyzdžiui,
Ričardas Dokinsas (Richard Dawkins), garsus ateistas iš
Oksfordo, teigė, kad „Visata, kurią stebime, pasižymi
būtent tokiomis savybėmis, kokių turėtume tikėtis, jei
iš esmės nėra jokio plano, jokio tikslo... tik aklas, negailestingas abejingumas.“
Tačiau ar mes esame rezultatas tokio abejingumo,
t. y. grynai materialistinių procesų, kurie,
kaip sakė kitas mokslininkas ateistas, „neturėjo mūsų omenyje“? Ar Visata pasižymi
savybėmis, kurių turėtume tikėtis, jei tikrovės vizija, kad „yra tik materija“,
yra teisinga?
Galbūt ne. Trys svarbūs mokslo atradimai prieštarauja mokslinių ateistų lūkesčiams
ir vietoje to rodo aiškiai Dievui palankią kryptį.
Pirmasis atradimas – Didysis sprogimas. Stebėjimo
astronomijos atradimai ir teorinės fizikos pasiekimai
atskleidė, kad Visata turėjo pradžią.
Tai prieštarauja lūkesčiams mokslinių materialistų, kurie
ilgą laiką Visatą vaizdavo kaip amžiną ir savaime egzistuojančią,
tad tokią, kuriai nereikia išorinio kūrėjo.
Šie pradžios įrodymai patvirtino tikinčiųjų lūkesčius.
Nobelio premijos laureatas Arno Penziasas padėjo
padaryti svarbų atradimą, kuriuo buvo nustatyta
kosminė pradžia. Vėliau jis pažymėjo: „Geriausi mūsų
turimi duomenys yra būtent tokie, kokius būčiau numatęs, jei neturėčiau kuo remtis,
išskyrus penkias pirmąsias Mozės knygas... ir visa Biblija.“
Ir jis ne vienintelis. Kosmologiniai įrodymai
paskatino ir kitus žymius mokslininkus, įskaitant
buvusį Masačusetso technologijos instituto fiziką Džeraldą Schroeder'į
ir didįjį Kalifornijos technologijos instituto astronomą Alaną Sandage'ą,
patvirtinti transcendentinį Kūrėją, esantį
už erdvės ir laiko ribų, kaip geriausią mūsų
baigtinės Visatos kilmės paaiškinimą.
Antrasis atradimas – tikslus suderinimas. Gyvename, kaip australų
fizikas Lukas Barnes'as vadina, didelės „sėkmės lydimoje
Visatoje“, kurioje pagrindiniai dėsniai ir fizikiniai
parametrai kažkokiu būdu buvo „tiksliai suderinti“
ir įgavo reikiamą stiprumą ir reikšmes, kad
gyvybė būtų įmanoma. Neįtikėtinai maža tikimybė,
kad tai įvyktų atsitiktinai, privertė stebėtis
net agnostikus ir ateistus fizikus. Britų
fizikas Polas Davies'as yra pasakęs,
„Įspūdis, kad [Visata] yra suprojektuota, - didžiulis.
Panašų kognityvinį disonansą išreiškė ir ateistas fizikas Džordžas
Greenstein'as: „Kyla primygtinė mintis, kad
į šį procesą turi būti įsitraukęs antgamtinis veikėjas <...>“.
Trečiasis atradimas – gyvybės sudėtingumas. Molekulinė biologija
atskleidė, kad gyvosiose ląstelėse yra išskirtinis informacinių
nanotechnologijų pasaulis – skaitmeninis kodas DNR ir
RNR; mažytės, sudėtingai sukonstruotos molekulinės
mašinos, sudėtinga informacijos saugojimo, perdavimo ir
apdorojimo sistema, primenanti mūsų pažangiausias skaitmenines
aukštąsias technologijas, bet gerokai jas pranokstanti.
Tai tikrai nėra tai, ką kas nors tikėtųsi pamatyti
kaip aklų materialistinių procesų rezultatą.
Pats R. Dawkins'as tai pripažino, kai neseniai
atvirai pasakė, kad buvo priblokštas
„iš nuostabos, išvydęs miniatiūrinius sudėtingus duomenų apdorojimo mechanizmus
gyvoje ląstelėje“.
Taigi kokią turėtume padaryti iš viso to išvadą?
Moksliniai ateistai savo ruožtu kuria vis
painesnes ir vis labiau išgalvotas teorijas.
Siekdami paaiškinti gyvybės kodą, jie kelia ateivių
kūrėjų idėją; bandydami paaiškinti tikslų
suderinimą, jie siūlo daugybę paralelinių Visatų;
jie sukūrė sudėtingas matematines lygtis, bandydami
pasitelkti fiziką, kad parodytų, kaip Visata
galėjo prasidėti iš nieko... fizinio.
Bet kas, jei moksliniai ateistai tiesiog klysta? Kas, jei Visata pasižymi būtent
tokiomis savybėmis, kokių turėtume tikėtis, jei už viso to slypi protingas ir
aiškų tikslą turintis Kūrėjas?
Savo knygoje „Dievo hipotezės sugrįžimas“
teigiu, kad Visata turi būtent tokių savybių.
Tai suteikia vilties, kad mes nesame „aklo, negailestingo abejingumo“ rezultatas,
bet kad buvome sukurti tikslingai – kad buvome sumanyti.
Britų istorikas Polas Džonsonas
teigė, kad „Dievo egzistavimas arba neegzistavimas
yra svarbiausias klausimas, kurį mes, žmonės, galime
užduoti. Atsižvelgiant į dabar turimus mokslinius
duomenis, galbūt atėjo laikas šį klausimą vėl apsvarstyti.
Esu Styvenas Meyer'is, „Discovery“ instituto mokslo filosofas,
Preigerio universiteto bendradarbis.