VIENUOLIS IR VELNIAS
- Ko tau? - Degu!
Ko sustingai kaip stabas? Pilk ant jo!
Tu kas toks būsi ir kieno?
- Ivanas. Semiono sūnus. - Kodėl degi?
- Už nuodėmes. - Jos tokios didelės?
- Didesnės už žiogą ir mažesnės už jaučio nosį. - Taigi, tu beveik šventasis.
Tokiems čia ne vieta. Visa užpildyta nusidėjėliais, kaip bažnyčioje sekmadienio dieną.
Iš Nilo-Sorso dykvietės einu. Sketė sudegė.
- Kartu su dykviete? - Kaip gali dykvietė sudegti?
Dykvietė tai niekas, nihilis.
- Pagalvok savo galva, vyskupe! - Aš ne vyskupas...
- Ar žinai, kad zylė jūrą padegė? - Kaip tai?
- Uodega pamojavo ir sučirškė: "Jūra dega". - Nesupratau užuominos.
Užuomina tokia, kad tu manęs neperkalbėsi. Eik į pirtį. Išsimaudyk.
Ir štai tau pirmas pavedimas: patylėk bent retkarčiais prieš vyresniuosius. Palydėk jį.
Štai degutinis muilas ir rankšluostis.
- Muilas juodas, o plauna baltai. Taip pas mus sakoma? - Aš nežinau.
Giesmė kabina, o priegiesmis ypač! Tiesa? Muilas nepadės, jei snukis pūliuoja.
O vanduo lavandinis, kaprizingas? O odulasjonas po karštų maudynių?
O kvapnūs įtrynimo aliejai? Imbieras ir afrikietiška citrina? A?
Vadinasi, nėra?!
Tada eik iš čia!
Garbusis mūsų tėvas Varlaamas gimė Didžiajame Novgorode,
iš pamaldžių bei turtingų tėvų.
Ir šventuoju krikštu pavadintas Aleksijum.
Jo tėvą vadino Michailu.
Motinos vardas nėra tiksliai žinomas.
Jis gavo gerą išsilavinimą...
Ivanai, Semiono sūnau.
- Gera košė? - Numirėlis pasakė: "Gera!"
- Ir užmigo nekvėpuodamas. - Paimkit iš jo lėkštę ir neduokit daugiau!
- Skaityk, skaityk... Ko nutilai? - Jis gavo gerą išsilavinimą. Dievobaimingą...
Išmoko gramatikos, perkando knygų išmintį, lengvai į protą įsiskverbė Šventas Raštas.
Dar vaikas būdamas Aleksijus nemėgo žaisti ir nepasidavė...
Aš n-ne tai norėjau pasakyti. Košė tikrai į-įspūdinga. Generoliška košė.
Smuklėse ir tai prastesnę d-duoda.
Tu ką, smuklėse lankydavaisi?
- Pasitaikydavo. - Ir karčiosios daug išgerdavai?
Nė karto. Gyvenimas ir taip kartus.
Aš ten patarnautoju dirbau p-pusantrų metų, kai netekau tėvų.
Kol Viešpats nepašaukė manęs keliauti p-po šventas vietas.
- Iš kur kilęs? - Iš garsaus miesto Toržkoko.
Iš Toržoko? Ir kaip gyvena garsusis miestas Toržokas?
Laisvalaikiu papietauk pas Požarskį Toržoke.
Keptų kotletų paskanauk ir keliauk palengva.
Atvyko pas mus kartą du sostinės literatai.
Vienas ilgaplaukis, paukštišku veidu. Nosis kaip snapas.
Kitas lengvas kaip vėjas, į negrą panašus. Užsisakė Požarskio kotletų.
Tu juk nežinai, kas yra Požarskio kotletas, vyskupe.
Smulkinta vištiena su kauliuku.
Apvoliota džiūvėsiuose ir kaitinta ne ant ugnies,
o ant garų. Pilnai ištroškinta.
Taigi, atnešiau tiems literatams kotletus.
O tas, paukštišku veidu, pakrapštė peiliuku vieną kotletą
ir ištraukė iš jo kuokštelį šviesių plaukų...
O tas, kuris negras, nusižvengė ir užrėkė ant manęs:
Ką čia padavei, nepraustasnuki?
Negi mes prašėme atnešti jekaterininį peruką?
Aš jam atsakiau: Tai ne perukas. Tai tik vištos plunksnelės...
O pats prisiminiau, kad mūsų virėjas šviesiaplaukis.
Ir ryte jis parodė leisgyvis. Nes jam tąsyk atsakė mergužėlė,
kuriai jis jautė aukščiausius jausmus.
Ir ką, nuplakė tave?
- Ne, jokiu būdu. - O aš būčiau nuplakęs.
Mirkytomis vandeny vytelėmis sąnarius ir tavo paslėptas vietas numarginčiau.
Ko tyli? Tu skaityk!
Ne žemiškais dalykais užsiėmė, o dangiškais. Pasninkavo ir meldėsi.
Netgi jo tėvai buvo nuliūdę dėl jo nepaprasto susilaikymo,
bet atkalbinėjimai negalėjo sustabdyti jaunojo pasišventėlio pastangų.
Taigi taip, Ivanai, Semiono sūnau...
Šiaip sau aš tavęs nebešersiu. Man dėl tavęs žirnių nebeužteks.
Jei nori likti šventojoje buveinėje, Dievo dešinėje...
Turėsi sutvarkyti vienuolyno šulinį. Tam turi porą savaičių.
Šulinys senas, apleistas. Ten, už tvoros.
Tačiau ankstesniais laikais gydomasis buvo.
Su mumis Dievas, Jo malonė ir meilė žmonėms.
- Dabar ir visados, ir per amžius. - Amen!
Kas gi čia d-dabar, broliai? Už ką šitoks išbandymas?
- Išeik iš mūsų. - O kaip gi šulinys?
Su manim k-kas eis?
Čia kareivių pulkas nesusitvarkytų. Juk išsemti reikia iki dugno!
- Iki dugno? - O kaip tu manai?
Kad visą purvą išsemti, reikia iki dugno.
Cha! Ir tik?
Na, tai ne jūra, tik šulinys. Buvo bjaurus, bus kaip naujagimis!
Sustokite vorele ir pilkite vandenį į tą duobę.
Judinkitės, o tai iki antro Kristus atėjimo nesusitvarkysime.
Trijų kibirų maža. Dar reikia!
Jūsų Šventenybe, ryšium su sausa vasara ir vėlyvu rudeniu,
grybų šiais metais mes pririnkome 20 pūdų mažiau nei praeitais...
Ir dauguma jų su kirmėlėmis.
Taigi, nėra įmanoma jų paruošti žiemai.
Kai manai, reikia jam apie kirminus?
Jei viską pasverti, šaltai apmąstyti
ir tinkamu laiku, tai neverta.
- Ir kodėl? - Kirminas gali pakirsti ir jo jėgas.
Tiek to, nereikia apie kirminus. Rašyk iš naujos eilutės.
Ir spanguolių pririnkome ne daugiau kaip 60 dėžių.
Nes pelkė išdžiūvo, o kas liko suėdė lokys,
kuris klaidžioja šiuose miškuose ir apsukresnis už mus, nes tai žvėris.
Kaip manai, reikia jam apie lokį?
Jei viską pasverti, šaltai apmąstyti ir tinkamu laiku, tai neverta.
- Kodėl? - Jis gali lokį prisiimti sau.
Tada nutrink. Rašyk toliau.
Ir bitės... Bitės nors triūsė beveik du mėnesius,
bet vis tik sunešė puikiausią liepų medų birželiniam sukimui...
Kurį aš siunčiu jūsų vardynoms ir prašau jūsų šventų maldų.
Taip pat prašau graikiško aliejaus ir žvakių.
Mainais už vašką, kurį atsiunčiau jums anksčiau.
- Kurį atsiunčiau jums anksčiau. - Na, kaip?
Jei viską pasverti, šaltai apmąstyti ir tinkamu laiku...
- Tai ir? - Nieko šito nereikia.
Vargu ar jie kuo mums padės.
- Rašykite, vasara buvo puiki. Saulė švietė. Žolės augo. - Kodėl?
Nes nederlius prieštarauja jūsų interesams. Jie sakys, kad prastai tvarkome reikalus.
Ir išsiųs į tolimą vyskupiją, kuo toliau iš akių.
Gerai, įkalbėjai. Saulė švietė. Žolės augo.
Bet apie aliejų ir žvakes palik. Aš dar norėjau naujo varpo paprašyti.
- Ar patogu būtų? - Jei viską apmąstyti tinkamu laiku...
Tai prašykite tik šventų maldų. Tikrai duos.
- Sutvarkyta. - Kiek kartų aš tau sakiau...
Kad neitum be leidimo? Kas sutvarkyta? Kur?
Šulinys. Šulinys sutvarkytas.
Tačiau... Kiek laiko praėjo?
Tave, broli, šėtonas apsuko?
Nagi, duokš!
Saldus vandenėlis. Kur yra Ivanas, Semiono sūnus?
- Ivanai, Semiono sūnau! - Na, čia aš. Ko šauki?
Aš, nieko. O tu, ką?
Karštos arbatėlės neatsirastų?
Užkaiskite jam džiovintų liepų. Rytoj eik išpažinties.
Apvalysiu tave.
Ką pasakysi?
Ne ta kadencija. Iliuzija kvepia.
Ir aš apie tą patį. Ar manai, kad kadencija įtartina?
Matomas pasaulis yra tik realių dalykų atspindys, bet ne tas pats. Compre vous?
Reikia jo celę apžiūrėti kai jo nėra.
Pažiūrėk, ar yra Ivanas, Semiono sūnus?
Nėra jo.
Norėčiau išpažinties pas vyriausiąjį...
- Čia toks dalykas, kad n-negali šaukti. - Dabar palauk.
Laiku reikia ateiti.
- Už ką atgailauji? - Už viską.
- O jeigu pagalvotum? - Nėra nuodėmės, kurios nesu padaręs.
Vadinasi, viską? Vagystė?
- O argi tai nuodėmė Rusijoje? - Melagingu liudijimu?
Giliau kapstyk. Pati baisiausia nuodėmė.
- Ką? Sugundymas našlių ir našlaičių? - Apie pačią didžiausią nuodėmę noriu kalbėti.
- Galima? - Sakyk.
Meilė mano širdyje nepaliaujama.
- Kam? - Viskam.
Visiems sutvėrimams žemėje, danguje ir po vandeniu.
Žiogelį matau po koja, ir mano širdį suspaudžia gailestis.
Apeinu ir peržegnoju jį.
O nuo benamio kačiuko dar blogiau, širdis plyšta.
- O apie žmogų? - Apie žmogų ir kalbėti baisu.
Aš taip jį myliu, kad negaliu be jo gyventi!
- Ypač be žmonijos priešo. - Ei... Palauk. Palauk.
- Tu ką, ir savo priešus myli? - Turiu tą silpnybę.
- Ir Kristaus Bažnyčios priešus? - Juos ypač!
- Ar tai viskas? - Ne, ne viskas.
Aš dar atgailauju dėl nenusakomo gerumo, godumo neturėjimo.
- Dėl visapusiško atlaidumo ir išminties. - Ko?
Išmintis. Tokia būsena. Specifinė.
- Patyrėte, vyskupe? - Ne, Dievas susimylėjo ant manęs.
O man visą laiką.
Būna, sėdžiu prie lango, žiūri į gyvenimą greta ir aš jaučiu kaip... Tampu išmintingesniu!
Ir nieko su savimi negaliu padaryti. Tampu išmintingesniu, ir tiek!
Tai atleisi nuodėmes, vyskupe?
Nuodėmių negaliu atleisti.
Tu turėtum mano nuodėmes atleisti, o ne aš tavąsias.
Ir mišių lankyti tau nebūtina. Eik, broli, eik!
- Kur gi man eiti? - O kur nori, ten ir eik.
Gali prie upės nueiti. Žuvies man sugausi. Aš ją iškepsiu svarbiems svečiams.
Pas mane archivyskupas Andrejus atvyksta, ir apskritai...
- Ir aš norėčiau prisijungti. - Ee, ne.
Tu čia nė prie ko. Nereikia šito, štai kas!
Štai kryžių už kanuno pabučiuok ir gana.
Užteks.
- Tikrai išėjo? - Ką tik. Paėmė meškerę ir nuėjo prie upės.
- Ir kaip jis elgiasi celėje? Nešėlsta? - Nešėlsta. Bet trukdo melstis.
- Kuo gi? - Na, triukšmauja.
Kažkoks garsus beldimas, tarsi girnapusę ridentų, tai vaitojimas, o kartais juokas.
- Tu supratai? - Juk ir mūsuose sakoma...
Jei Dievas įsikuria bažnyčioje, tai velnias įsitaiso koplyčioje. Gana vaizdus posakis.
Aš sugriausiu tą posakį.
Ir jokių kadencijų į savo vienuolyną neįleisiu.
Pažiūrėk, ar nieko nėra jo lovoje.
Gal žirnius vagia ir slepia.
Štai!
Tai... Kas per vel...
Nedelsiant pas mane tą kalės vaiką! Pas mane!
Kaip Jona atsidūrė banginio žarnose,
taip ir čia atsiras lašišos bei upėtakiai.
Kaip gi tu, broli, šitaip apsileidai?
Pačių būtiniausių dalykų vienuolyne stokojame. Žvakių ir tų trūksta.
Stokojame lėšų.
- O sieloje ko stokojame? - Ir ten nepakanka...
- Iš kur jūs, jūsų šventenybe? - Iš Tomsko gubernijos.
Iš Kumandinskio vienuolyno, Šv. Fomos netikinčiojo. Girdėjai apie tokį?
O, hmm... Man atrodo, kad prisimenu.
O tai... Vaikėzo vieno... Menkniekis.
Noriu nurauti ausis ir paleisti.
Pats sau plaukus suka ar kitiems?
- Kitiems. - Vadinasi, kirpėjas.
Gal ir taip. Bet tai jis daro be jų sutikimo.
Jų dvasinei naudai. Nekaltumo prezumpcija.
- Yra tokia prezumpcija tavo vienuolyne? - Daug ko čia pasitaiko.
- Bet šito dar nepasitaikė. - O pas mane yra.
Mes sėkmingai ją suderinam su bažnyčios regula ir romėnų teise,
kur prezumpcija išnyksta bendru indukcijos metodu.
A... Ir... Nenorite čiobrelių arbatos?
Aš geriu tik gėlą vandenį.
Už ką tu gainioji palaimintąjį Joaną, igumene?
- Kodėl veji jį iš šio pasaulio? - Jūs apie ką?
Apie Ivaną, Semiono sūnų.
Jis juk beveik šventasis. Šlovė priešais jį bėgte bėga.
Nuo pat jaunystės po vienuolynus vaikšto. Stebuklus daro.
Žiūrėk, kanonizuos jį po pusantro tūkstančio metų...
Tai ką tada pasakysi? Kaip užgiedosi?
Po pusantro tūkstančio metų aš nieko nebepasakysiu.
Kiti už tave pasakys. Gyveno žemėje toks trumparegis igumenas.
Iš pasaulio išėsdavo, gyvus žemėn užkasdavo.
Mušdavo ir vaikydavo. Tavo vietoj jį prisijaukinčiau.
- Kaip tai? - Pritraukčiau prie savęs.
Patikėčiau iždą, valdymą.
Paruoščiau pamainą. Juk tu jau nebe jaunas.
Daug kur nebesuspėji.
Užmigsi naktį, o sapne - širdies smūgis.
Ir gal net blogiau, per rytmetines sekmadienio mišias.
O čia tau bus žmogus,
kuriuo visada galėsi pasikliauti. Savas žmogus.
Tavo vienuolynas visoje žemėje pagarsės.
Vienuolyno pajamos patrigubės.
Kaip gi čia? Kokios čia gali būti pajamos?
O apie žemes jau pamiršai?
Na, dvarininkai jas patys tau aprašys kartu su valstiečiais ir užliejamomis pievomis.
Ant kelių atsiklaups, kad tik jų kaimelius priimtum.
Ir apie miškus nepamiršk, avino tu makaule!
Atrodo, miškas pats nenaudingiausias dalykas kol stovi.
Ir kokia iš jo nauda? Tik uodai ir plėšrūnai.
Bet kai miško guli, jis pavirsta auksu.
Mediena visada turi kainą.
Iškirsi - parduosi. O pas Ivaną, Semiono sūnų, paklausi kam parduoti.
Į rytus ar į vakarus. Jis tau pasakys.
Ir niekas nepraloš, bus judviejų gešeftas.
Tavo vienuolyne bus žvakių ir aliejaus kaip purvo.
O vietoj miško erdvė ir platybė. Tik vėjas tai čia...
Tai ten. Taigi taip.
Užsisėdėjau aš pas tave.
Laikas į kelionę. Į Kumanda kelias neartimas.
Suprantu. Kumanda yra Kumanda.
Kumanda menkniekis. Bet tarnystė be išminties...
- Sudie. - O kodėl jūs patys nepasiimate jo pas save?
- Į Kumandą? - Kumanda yra pasirengusi, o jis dar ne.
Kas pas jį buvo ant panagijos? Ant panagijos kas buvo?
- Kokia pas panelę dar gali būti panagija? - Kokia panelė?
Lieknoka tokia, bet kūninga. Man, sako, buvo paskirta.
Aš nežinojau, ką galvoti, Panelė vyrų vienuolyne.
- Nonsensas. Beprasmybė pagal Zenoną. - Gal tu girtas ar ką?
O jūs nosinaitę jos pauostykite.
Atsitiktinai pametė. Užuodžiate?
Kalnų levanda. Vanduo su suspensija. Tai ne iš mūsų gūdumos.
Kas tai yra? Kodėl?
Jūs patys paprašėte. Dievo šlovei.
Žuvelės gaila. Ji nekalta.
K-kodėl kojas rišate?
Kad negalėtum grįžti atgal. Ir burną jam užkiškite.
- O tai priežodžius kaip žirnius barstys. - Atidaryk.
Neškit jį į prieplauką.
O Viešpatie, kuris lydi gyvenimo kely savo tarną Josifą.
Valdove, padėk savo tarnui Joanui,
apgink jį nuo visų pagundų ir blogio,
suteik jam Savo malonę ir padėk sėkmingai sugrįžti.
- Apie sugrįžimą jus be reikalo pasakėte. - Aš tikiuosi, kad pas mus nebegrįš.
Plaukia atgal!
Stebuklas! Prieš srovę!
Vykite jį. Vykite jį velniop.
Žiūrėkite, vėl atgal!
Atrišti nereikia. Ir nosinės iš burnos nereikia ištraukti.
Taigi, su vandeniu draugauji? Tai skalbsi skalbinius.
Kelnės lietaus gavo, pačios išsiplovė.
Taip aš ir maniau. Tai tu ir gyvensi skalbykloje.
Ir nesimaišyk man akyse, o tai primušiu. Išneškite jį.
Ko skambalioji, kvaily?
- Gaisras ar ką? - Blogiau.
Už ką mane Dievas baudžia šitokiais keliais?
Kas atsakys? Aleksandrai Hristoforovičiau, dūšia mano.
Ar tai paveldėtas Rusijos prakeiksmas? Ar mes kada nors
su Visagalio pagalba pradėsim gyventi kaip žmonės? A?
Jei apmąstyti tinkamu laiku ir ne žmogišku supratimu,
tai keliai mums visai nereikalingi, jie net ir labai žalingi.
Tai aš ne tau, tėve.
Jūsų aukštybe, atrodo, kad mūsų kelionė baigiasi minorine nata.
Spyruoklė sulūžo. Ir ratas pavojuje.
Ir aš visada buvo prieš angliškas juostines spyruokles.
Ir kas jas į Rusiją atgabeno?
Tai aš išsirašiau tuziną spyruoklinių karietų su iš Londono.
Vadinasi, šis vienuolis teisus?
Nereikia mums kelių ir spyruoklinės karietos nereikalingos?
Aš taip nesakyčiau. Vienuolis tamsus kaip suodžiai.
Ir tą tamsą nori išplatinti po visus išsilavinusius luomus.
Kelkis, vienuoli.
Mes vis tik gyvename švietimo amžiuje, luominiai prietarai neteikia garbės.
Kur jūsų kojytės, ten mūsų galvytės.
Dabar jis mirs nuo savo patriotinių jausmų.
Problema išsprendžiama labai paprastai.
Botago užsimanei, senas nenaudėli? Tuoj pat kelkis.
- Kas tu? - Igumenas.
- Šių varganų vietų globotojas. - O kodėl parkritai ant kelių?
Ar galvoji, kad man bus lengviau su tavim kalbėti?
Negalvoju. Aš apskritai niekada negalvoju.
O kuo tada tu skiriesi nuo mano ministrų?
Tuo, kad gyvenu meškos guoly.
Jūs girdėjote, grafe? Senis gi įžūlus.
Paklausk, ar jie turi žmogų, kuris pataisytų anglišką spyruoklę?
- Ar nėra žmogaus, kuris... - Nėra.
- Ir kas tuomet yra tie? - Dievo avinėliai.
Man tas pats. Ar spyruoklę padės sutaisyti?
- O Dieve, jokiu būdu. - Na, taip, taip.
Jei mąstyti tavo galva, tai nei spyruoklės, nei keliai nereikalingi. O kodėl?
Nes jei jis bus kelių, tada jais
priešas atvažiuos. Ir tiesiai Rusijos širdį pateks.
Taip-taip, grafe. Igumenas teisybę sako.
Radote ko klausytis.
Geležinkelis, jis padės išspręsti mūsų problemą.
Provincijos oras. Man patinka.
Priimki mus, dvasiškas tėve. Mums reikia pailsėti. Labai pavargome.
Kas per laukinė žuvis? Niekada tokios nemačiau.
- Sėskis, igumene. - Gyvena vietos vandenyse.
Dievas atsiuntė prieš jums atvykstant, jūsų didenybe.
- Kaip vadinasi? - Kaip vadinasi?
- Monstrus ekzose. - Monstrus ekzose.
Įdėk man, Andrejau, gabalėlį to monstruso.
M-m... Neįtikėtinas to jūsų monstruso skonis.
Keista! Ar vyksta tavo vienuolyne kokie nors stebuklai?
Na, paslaptingi ženklai, šventi atsiskyrėliai?
Vaiduokliai, riksmai, šešėliai ant sienos?
Jūsų šviesybe. Apie vaiduoklis nė nesvajojam.
Tiesiog, kad tik žiemą be bado išgyventi. Tai ir būtų mums didžiausias stebuklas.
Keliauju po Rusija, tik ir girdžiu: badas, nederlius.
Negi mūsų imperijoje sunyko protas?
Negi laukuose nebeliko žmonių o žemė nebeduoda derliaus?
O visas stebuklas - angliška spyruoklė. Ir tos nėra kam sutaisyti!
Kaip tai atsitiko? Kas kaltas?!
Yra mūsų vienuolyne stebuklų. Didelių ir nesuvokiamų. Tiesą kalbu, igumene?
Ir prieš savo imperatorių aš nesumeluosiu.
Upė jam paklūsta, vanduo tarnauja. Didelis pasišventėlis.
Kas slepi, igumene? Koks pasišventėlis?
- Jis ne pasišventėlis ir ne stebuklas. - Ir kas gi jis?
O kas žino kas jis toks! Kai Gelbėtojas
vandeniu vaikščiojo, tai buvo stebuklas! O čia...
Čia tik plaustas paplaukė prieš srovę...
O buvo plauste burė?
Net garo laivai ir jie prieš srovę sunkiai plaukia.
- O paprastas plaustas... Argi tai ne stebuklas? - Ne stebuklas.
Ir kad seną apleistą šulinį per valandą nuo purvo išvalė?
- Ne stebuklas. - Ir tai, kad dega ir nesudega?
Ir tai, kad žuvis pas jį pati atplaukia, kaip pas apaštalus?
Ne stebuklas! Ne stebuklas. Ne stebuklas.
Tuoj pas tave ateis. Jei pasakysi bent žodį,
ne tik vienuolyno, bet ir šviesios dienos nebepamatysi!
Tiesiog sėdėk ir tylėk. Tu supratai? Sėdėk ir tylėk!
Ne gėda ir patylėti, kai nėra ką pasakyti.
Palik mus.
Tu ir esi stebukladarys?
Viešpats atsiuntė išbandymą, karietos spyruoklė sulūžo.
- Ūūū! - Ir nėra kas pataiso.
Tu, pasirodo, raštingas? Galiu pažiūrėti?
Bitės danguje zu zu zu...
Neimkite iš gamyklėlės medaus.
Ką? Iš kokios gamyklėlės?
Neaišku, maloningasis valdove.
Leiskite man paaiškinti savo invectivą.
O juk jo žodžiuose kažkas yra.
Ne aš imu. Valstybė ima savo poreikiams.
Visame pasaulyje taip.
Mokesčiai fabrikantams ir pirkliams.
Ir jei neimti, tai kam tada jie reikalingi?
Tu pats turi suprasti, kiek pas juos blogio.
Valdininkiją papirkinėja, miškus neteisėtai kerta.
Ir, neduok Dieve, prie iždo prisikastų? Tai jame nieko, išskyrus padvėsusią pelę neliktų!
Ir Aleksandras Hristoforovičius tau patvirtins: vagia!
Nagi, duokite, grafe.
Bez pracy nie bedzie kolaczy.
Kas gi tai, Aleksandrai Hristoforovičiau?
Tai Rusija savo tikruoju veidu.
- Kokia tai kalba? - Paukštiška.
Audienciją galime baigti.
- Eime iš čia, jūsų didenybe. - Ne, palauk. Man jis įdomus.
Jis ne tik stebukladarys. Jis dar ir politikas.
Jis net pradėjo seilėtis.
Paprašykite jo kokio stebuklo, ir bus baigtas reikalas.
Tu gali pataisyti spyruoklę?
Ko netaisoma protu, taisoma seilėmis.
Mano nuomone, viskas aišku. Eime, jūsų didenybe.
Tegul taiso. Pažadink ne anksčiau iki 10.
Bus padaryta, jūsų didenybe.
Rašyk. Ar turi kuo?
Aš prisiminsiu, jūsų didenybe. Diktuokite.
Pirma: sumažinti baudžiauninkų skaičių nuo pusės iki vieno trečdalio
nuo viso galvų skaičius Rusijos imperijos teritorijoje.
Toliau. apdalinti valstybės valstiečius asmeniniais žemės sklypais.
- Ką pasakys valdininkai? - Jie pasakys: "Šlovė vadovui-imperatoriui!"
O jei jie nepasakys, tai pasigailės, kad nepasakė.
- Bus dar kažkas? - Bus.
Tu esi vienas iš "Draugijos sukurti dvigubą garlaivį" įkūrėjas? Ar ne taip?
Ir tavo dalį sudaro 100 000 sidabro rublių. Ar tai gerai?
Ir kas yra dvigubi garlaiviai? Gal paaiškinsi?
- Reikalingas ir naudingas dalykas visiems. - Aš neabejoju.
Bet tavo globojama "Antroji Rusijos
gaisrininkų bendrija"- tai jau prastas tonas.
Tu juk valstybininkas, tad komerciniai interesai čia nedera.
O kodėl šie klausimai iškilo būtent dabar?
Todėl, kad: "bez pracy nie bedzie kolaczy."
Aš supratau, ką jis turėjo omenyje. "Be tiesos negalima valdyti karalystės."
Štai ką jis norėjo pasakyti. Be Dievo teisingumo.
Pagalvok apie tai, dūšia mano. Gerai pagalvok.
- Kada parašyti prašymą dėl atsistatydinimo? - Kada nori.
Tačiau tavo atsistatydinimo priimti negalėsiu. Nėra kam tavęs pakeisti.
Užeikite.
Jūs paprašė pažadinti 10 val., jūsų didenybe. Karieta pasirengta.
- Ekspediciją galima tęsti. - O spyruoklė?
Sveika. Tarsi nebūtų lūžusi.
- Kas taisė? - Nesako.
Atnešk vandens nusiprausti. Važiuosim po valandos.
Puškinas visur kalba apie jūsų imperatorišką
didenybę su dėkingumu ir giliu atsidavimu.
Vis tik atidžiai sekame jį.
Vienuolyno.
Ačiū, igumene.
O kur kalvis, kuris spyruoklę taisė?
A, na... Mm...
Patys sutvarkėte?
Žiūrėk man į akis!
Už svetingumą dėkoju, igumene. Imk.
Atiduosi tai pasišventėliui iš skalbyklos.
Tad atmink, be tiesos negalima valdyti karalystės.
Ir vienuolyno ne. Sudie.
Sic! Paaiškink mintį.
Tikiu, net jei tai absurdas.
- Kokie bus tolimesni veiksmai? - Sunkus pasirinkimas.
Čia palikti jo jūs negalite. Nes gali sukelti papiktinimą aplinkiniams.
Atgrasų papiktinimą.
Ir išvyti jo negalite, nes jį užtaria pats vadovas-imperatorius.
- Išvada? - Pašalinkite iš akių neišvydamas.
Tau buvo suteikta didžiausia garbė. Džiaukis.
Garbės neėsi. Sotus nebūsi.
Man dabar džiaugtis ar po to?
Kančia tai džiaugsmas, kurį mums padovanojo Viešpats!
Ir kuo gi Jis mane dabar apdovanojo?
Apdovanojo jis tave išvyka į tolimą sketę, gyventi viensėdyje.
Ruoškis, už valandos išvyksti. Štai, laikyk.
Tau dovana nuo imperatoriaus.
Išlipk.
Čia ir gyvensi. Kartą per savaitę tau atveš duonos ir sviesto.
O čia tau pavedimas. Sausus medžius matai?
Netvarka. Nuo sausuolių ir geri medžiai pūva.
Iškirsi man visus sausuolius, o sveikus sunumeruosi.
Romos kolontitulu ar kaip kitaip?
Čia jau tau spręsti. Mums svarbiausia titulas,
o kolontitulas pats prisidės. Tai apskritai, dešimtas reikalas.
- Judėk! - Judėk!
Žinoma, ne Savoja, ne "slavų turgus",
bet gyventi galima.
Nuo čia mes pradėsim savo greitą kilimą.
Pasaulio karaliai tau lenksis,
o man nosinaitę paduos.
Ivanai, Semiono sūnau, ar gyvas?
Kaip tu man a-atsibodai.
Eik šalin, dink iš čia, i-išnyk!
Aš ne... Nenoriu daugiau tavęs m-matyti.
Dantims sveika. Ir nuo vidurių užkietėjimo padeda. Viskas puikiai klojasi!
Prieš pakylant, pirmiau reikia nukristi.
Ž-žinau aš tavo pakilimą. Ir žinau, kas bus toliau.
Šita sketė sudegs, o man v-vėl reikės ieškoti naujo vienuolyno.
Toks visų asketų likimas.
Visi keikia ir vaiko - kankintojų minia. Bet mes nepasiduosim.
Suorganizuosim slaptą grupę ir išsiųsim vyriausiąjį pas mano motiną.
Klausyk, tu juk matai, kad tau nieko n-neišeina.
Atstotum nuo manęs. Juk yra tikrų šventųjų tėvų.
Eitum tu p-pas juos.
Šalia jų vieta užimta. Neleis manęs.
Ten tokie stumbrai, ne mums tokie.
- O prie k-ko čia aš? - Tu perspektyvus.
Ar žinai kur yra tavo blogio šaknis? Tu neturi nuolankumo.
Meilės yra, o nuolankumo nė kiek. Man priešiniesi, nė grašio už mane nestatai!
Taigi... Reiškia paklusti šėtonui - tai ir yra nuolankumas?
Pasakiau tau, kad būsi vietinio vienuolyno vyriausiuoju, reiškia būsi!
Įvesi naujas taisykles. Suorganizuosi bendruomenę "Saulės miestas"!
Sufražistės, siuvimo artelės.
Moterų emancipacija nuo vyrų, vyrų nuo moterų.
Visų emancipacija nuo visko! O čia tai bus daina!
Štai, išgraužk!
Vartyk savo liežuvį, treniruokis.
O tai žinai, mikčiojantis vyriausiasis ir be nuolankumo, pasakyčiau, apgailėtinas vaizdas.
Ir koks tavo vardas keistas -
Legionas?
Kažkas su armija?
Negi pamiršai, kaip Jis apie mus kalbėjo?
Jo vardas - Legionas.
- Tai tu ir Kristų pažinojai? - Ne aš.
- Senelė pažinojo. - O ką pasakojo?
- Patiko Jis jai. - Ot, melagis!
Vienu žodžiu - melo tėvas ir visokios bjaurasties!
Mes vieninteliai žinojom...
- Kad jis ne mesijas, o... - Sakyk: Dievas. Ir nekraipyk čia lūpų!
O kaip Jis jums patiko, jei Jis visus jus, niekšus, suvarė į kiaulių bandą...
- Ir numetė nuo uolos?! - Na ir kas?
Išsimaudėme per karštį ir tiek.
Gerai. Meluok toliau...
Kas ten pas jus nutiko prieš 2000 metų?
Judas apskritai norėjo sukilimo prieš Romą, Ir Jėzų tam kurstė.
Nesuprantu tavęs, Legione,
kada meluoji, o kada n-ne.
Keistas tu tipas. Kei-keistuolis.
Kaip nebūti keistam, kai su tavim tiek metų.
Dėl vieno gailiuosi, reikėjo imperatoriui
bombą po kojomis numesti, ir jau šiais metais įkurti respubliką!
U-užtilk, velniau!
- Į Dievo pateptąjį b-bombą?! - Būtent.
Na, pagailėjau jo dėl tavo karjeros.
- Tave noriu prastumti! - Judo sėkla.
I-išsigimėli! P-prakeiktas Kaine!
O šėtonas, a-atleisk, Viešpatie, kaip jis?
Labai efektyvus vadovas.
Bet tu n-nemyli jo, Legione?
Aš nekenčiu jo.
- Pas mus taip priimta. - Keista vieta tas...
P-pragaras.
Visi v-vienas k-kito nekenčia, o gyvena kartu. K-kodėl?
Pamenu, guliu lovelėje, tik akis praplėšiau,
o mano motinėlė, tokia švelni, savo ragus padailinusi ir taip pašnibždomis:
"Legionuk, reikėtų keptuvę įkaitinti, nes ji per naktį atvėso".
Atsikeliu, įmetu anglių, kad nusidėjėliai kankintųsi.
Ir prie pamokų. Mokinuosi atmintinai Neteisybės paslaptį.
Ir kokia ji, ta N-Neteisybės paslaptis? Ar gali atskleisti?
Nagi, miegok.
Rytoj pagalvosim, kaip pasaulį pražudyti.
Kelkis, Vania, kelkis, o tai karštas atšals!
Fuagros pašteto valgysi?
Iš žąsų kepenėlių, maitintų graikiškais riešutais.
M-m-m. Mano patarimas.
Ėriuko šonkauliuko? Rūkyto ungurio? Pagautas Tiberiados ežere.
- Švenčiausioji Mergele... - Desertas: krem-briule, pyragaičiai blanmanže?
Paskui pasimelsi, paskui!
"Malda palauks, karštas - ne" - taip pas mus pragare sakoma.
... Tavo įsčių vaisius...
Stiklas vyno neatims proto. Ar gersi, Vania?
N-ne, aš negeriu.
Negeria tik danguje, o Rusijoj - kam be pasiūlytum.
- Skanu? - M-maistinga.
- Ar pusryčiausi su manimi? - N-nepusryčiausiu.
- Štai, pasirašyk. - Kas tai yra?
Kaltinimas vyriausiajam. Į šventąjį sinodą.
Čia reikalingas anonimas. Niekšiškas šmeižtas ir klastojimas.
Sutinki?
Anoniminius pasirašinėjama kryžiumi...
Kryžius - angelams šlovė, kryžius - velniams opa.
Ech, Vania, Vania... Kaltink, kaip sakoma, pats save.
Reiškia taip, Vaniuk, dabar pagarbinsi Mamoną, karalių Erodą,
Simoną magą ir Lukreciją Bordžiją.
- Lukrecijos negarbinsiu. - O ką garbinsi?
- Galiu Die-Dievo Motiną. - Dievo Motinos nereikia, Vania!
Ją ir be tavęs garbina! O apie vargšę Lukreciją niekas net nekalba.
Ar žinai, kaip ji kankinasi mūsų departamente?
V-vis tiek negarbinsiu.
Kaip tau, nešalta?
Lik sveikas, Vaniuk, pasimatysime aname pasaulyje!
Vėl Tu kišiesi ne į savo reikalus!
Na, kas per senis, toks įkyrus, a?!
O juk senis tikriausiai teisus?!
Jei aš tave dabar iškepčiau, taptum gryniausiu šventuoju.
O taip dar ne viskas prarasta.
Galima tave sugundyti, pagauti už kokios silpnybės.
- Vania, ar nenudegei? - Nespėjau.
Duok, atrišiu tave.
Kodėl kankini mane, Viešpatie? Kodėl savo rūstybe degini?
Aš pasiruošęs viską iškęsti, viską išgyventi.
Nešti kryžių Tavo garbei. Kaip žinoti, kokia mano k-kančios prasmė?
K-kodėl aš apsėstas velnio?
Išvaryti jo negaliu, pabėgti nuo jo n-nepavyksta.
Tuomet kur yra išmintis Tavoji? Kokia Tavo užmačia?
Kur vedi mane, V-Vedly ir Žmonijos Mylėtojau?
Sveiki medžiai sunumeruoti! Įtraukti į registrą ir kadastrą!
Seni utilizuoti! Nei erkių, nei uodų. Gyvūnai panaudoti apykaklėms.
Ar dar bus pavedimų?
- Su mumis kryžiaus galia! Su mumis kryžiaus galia! - Duok pavedimą!
Su darbu draugaujame, be darbo ne sielvartaujame!
Miškas kaip interesas. Nėra miško, nėra intereso!
Nо!
Tai n-ne aš, v-vyskupe!
N-ne aš!
Tai k-kitas! Kalba kitas.
Kelkis nuo žemės, girdi? Persišaldysi.
Net nežinau, kaip tave pralinksminti.
Taip... Gerai.
Nori, padarysiu tave žemės karalių karaliumi?
- Tinka? - Ne, netinka.
Tuomet net nežinau ką tau pasiūlyti.
Žinoma, turiu dar vieną variantą. Ar nori pažiūrėti į Amžinąjį miestą?
- Į-į Romą ar ką? - Kvaily! Į Jeruzalę!
- Į Šventąją Žemę? - Taip žmonės sako.
Bet mes manome, kad tai stipriai perdėta.
V-vežk.
O tu gerai pagalvojai?
Į Jeruzalę, Viešpaties k-kapo šventovę.
O tu man nusilenksi?
N-nusilenksiu.
- Ir dūšią atiduosi? - Pasiimk.
Na, tai teks dangumi keliauti. Sausuma būtų tolokai.
D-dangumi skraidyti žmogui neduota.
- Taip? - Seniai neskridau.
Vaikštai čia su jumis, dvikojais, didžias paslaptis pamiršti!
Nagi, kabinkis!
- N-neišsilaikysiu! - Tave laikyti - mano reikalas!
Imk abiem rankomis! O tai nusirisi nuo dangaus kaip Aušrinė.
Nieks tavęs nebeprikels!
Skrendu! Skrendu!
Legionuk, koks tai grožis nežmogiškas?
Dievai k-kažkokie ne mūsų.
Visi dievai panašūs vienas į kitą. Tik jūsiškis į nieką nepanašus.
Juk t-tu pats nežinai, kur mums skristi.
Matai, Vania, aš asmeniškai nesu buvęs Šventojoje Žemėje.
Mums nepriklauso. Jei ne tavo pažadas, gyvenime nebūčiau čia atskridęs!
Aš viską supratau. Mes truputį praskridome. Reikia grįžti atgal.
A-ant ragų leidžiamės!
Tai Jeruzalė?
Jeruzalė, Vania.
Tau siūlo pirkti vinis, kuriais Jėzus buvo prikaltas prie kryžiaus.
Kodėl jų tiek daug?
Tai kryžiaus nuolauža, ant kurio buvo nukryžiuotas Išganytojas.
- M-medis tai šviežias! - Tiesiog jį gerai išsaugojo!
Nenuostabu, Vania, tai didžiausia šventenybė!
Pirksi vainiką iš Golgotos? Tikras, su spygliais!
Poncijaus piloto žmonos šukos. Imam?
- Tai ne Jeruzalė. - Tai iš tiesų Jeruzalė.
Eilę iš minios darote? Štai kiek jūsų, apsėstųjų!
Vežk mane atgal namo.
- Vania, tu ką, ar nori sulaužyti žodį? - Aš p-persigalvojau.
Šventajam tai neatleistina, bet kvaileliui - keista.
Aš savo žodį tesėjau - atgabenau tave į Jeruzalę.
- Laikykis ir tu savojo! - Tu juk matai, kad mes niekada ten nepapulsim.
Bet kokią minią galima apeiti. Sėdėk čia, aš greitai.
Čia turi būti sumuštas rusas!
Sumuštas rusas! Keistas toks, ne iš šio pasaulio.
Rusas!
Mano draugas.
Kam ir šakalas yra draugas. O šitas... Smarkiai jį sumušė. Štai ten jis guli.
Netvarka, Vania, netvarka.
Nieko, tuoj sutvarkysim.
Štai, dabar geriau. O čia kas?
Gali sėdėti?
- Daugiau taip nedaryk, Vania. - O kodėl jie K-Kristumi prekiauja?
O kuo daugiau prekiauti, Vania? Smėliu? Ar figomis?
Tiesa, šiose žemėse teka juodas kraujas.
Po šimtų metų jis taps auksu, bet jie kol kas apie tai nežino.
Klausyk, s-skrendam namo.
Apie tai net negalvok! Aš dėl visko susitariau.
Kaip aš eisiu taip atrodydamas?
O tu žvelk į tai kaip į askezę. Pasninku tavęs nepaimsi, ir taip nieko nevalgai.
O sumušimas kaip tik ko reikia, ne pas kunigą į svečius eini.
O prie paties Kristaus kapo drįsti eiti. Vargšė galva!
Didžiuojuosi. Po valandos atsinaujinsi.
O aš dabar atsitrauksiu, man reikia susitvarkyti.
Vis tik didis miestas. Kada aš dar čia pabuvosiu? Savo valia - niekada.
Aš jau nebedirbu.
Man reikia eiti, maldos laikas.
Kaip kirpti?
Ne kirpti, o sutrumpinti.
- Piramide ar vinimi? - O kaip tinka šiam sezonui?
- Aš patarčiau piramide. - Varyk.
- O tu tarsi nenustebai. - O ko čia stebėtis?
Visokių čia Jeruzalėje vaikšto.
Ko tik nepamatysi.
Tai žmonės, tai ožiai.
Mums jau laikas, o tu dar nepasiruošęs.
Aš persigalvojau. Niekur aš neisiu.
Paklausyk, puolusi siela.
Tai tau vienintelė galimybė prisiliesti prie to, apie ką svajoja kiekvienas krikščionis!
Man tai visai nesvarbu, mes nesilankstom akmenims.
Mums ir kitų rūpesčių iki kaklo! O jūs - kitas reikalas.
Vania, laikykis žmogaus žodžio.
Netgi aš laikausi velnio žodžio, nors man čia ir sunku!
Jaučiu, kaip Jis čia vaikščiojo.
- Įeikite, bet tik neilgam. - Aš neinu, jis eina. Eik, Vania.
Vienas aš n-neisiu. Eikime kartu!
Tau ką, su galva negerai?!
Kartu, aš tau sakau, kitaip aš n-nenusilenksiu tau!
Vania, juk aš tavo draugas. Dar net geriau: aš tavo užkeiktas priešas.
- Aš negaliu, man negalima! - Kartu!
Paklausyk, mielas žmogau, jam reikia gydytojo.
Neaprasojo.
Veidrodis meluoja. Jis ir gyvas būdamas daug nekvėpavo.
Į sinagogą reikia nusiųsti. Ten yra rabinas gydytojas. Gal jis padės?
Alioška, nubėk į sinagogą.
Sakyk, Nikolajus pasiuntė. Pas mus lavonas.
Legionuk, mielas, tu gyvas?
Gali sėdėti? O ranką pakelti?
Jam paralyžius. Aš duosiu jums vežėčias.
Kaip jį pagydyti?
Eikite po šventas vietas. Į Getsemanės sodą.
Arba tuomet prie Negyvosios jūros. Jos purvai padeda kaulams.
- Ar tai toli? - 100 varstų su trupučiu.
Varstai ne auglys, pilvo nespaudžia.
Nueisim, Legionuk? Prie Negyvosios jūros nori?
- Hmm. - Jis nori.
Rabinas neateis, pas juos šabas.
Įdomu būtų sužinoti, kur patenka numiręs velnias?
- Į rojų. - Į amžiną palaimą?
- Už ką? - Tai jums palaima.
- O mums - didžiausias siaubas! - Vėl meluoji?
Nenori neklausyk.
Tiesą sakau. Pirmą kartą.
Na, jei tu toks teisus, tai atskleisk man Neteisumo paslaptį.
Su mielu noru, bet liežuvis nesiverčia.
O aš mikčioti nustojau. Ir luošumas pradingo.
- O Negyvoji jūra, kokia ji? - Negyva.
- O žuvys? - Vietoj žuvų - ant dugno guli mano giminaičiai.
- Iš kurios pusės? - Iš tėvo.
Sodomoje daug maniškių buvo.
- Tai ar mes pas sodomitus keliaujam? - Prie jų pelenų.
Jie mirę, tačiau jų darbai gyvena.
O tu, Legionuk, kartais šį tą... Niekada tuo nesismaginai?
Niekada. Aš juk pasnikautojas.
- Cha. O paštetą tai rijai. - Tave gundžiau.
Ar dabar supranti, kaip Kristus vandeniu ėjo?
O juk čia aš tave pagavau!
Jis juk ne po Negyvąją jūrą vaikščiojo, o po Tiberiados ežerą.
- Vėl meluoji. - Nemeluoju, o skiedžiu.
- Kaip jautiesi? - Kol kas nekaip.
Skristi gali?
Pa-pamėginsiu.
Tada geriau kokią maldą.
Ji bus stipresnė už tavo burtus. Stebuklinga malda.
- Melstis?! Nesimelsiu! - Tai bent jau paklausyk.
Viešpatie, nežinau ko tavęs prašyti.
Tu pats žinai ko man reikia.
Tu myli mane labiau, nei aš pats galiu save mylėti.
Suteik savo vergui, ko pats negaliu prašyti.
Nedrįstu prašyti nei kryžiaus, nei paguodos, tik stoviu priešais tave.
Mano širdis atvira. Tu matai poreikius, kurių aš nežinau.
Padaryk tai iš savo malonės.
- Pasilenk ir pakelk mane. - O čia tai teisingai!
Lenkiuosi prieš Tavo šventą valią prieš nežinomus Tavo kelius.
Aukoju Tau pats save.
Išmokyk mane melstis, Pats manyje melskis!
Amen.
Dabar mėgink.
Malda suveikė. Net atsistoti negaliu.
Ką dabar darysim, Legionuk?
Kaip žmonės daro. Laivu plauksime.
Laivu? Laivui pinigų reikia.
- Ar liko kiek tavo ryšuly? - Ryšulys dingo. Liko utėlės.
Štai auksinis Brige laikrodis. Man jį tėvas prieš mirtį pardavė.
- O imperatoriaus žiedas? - Karaliaus dovana. Argi galima?
Kitaip amžinai pasiliksi Šventojoje Žemėje.
Bėdoje ir velnias taps vienuoliu.
Nenusiima. Turbūt priaugo.
Imk!
- Turiu blogą nuojautą. - Nuojauta - tai prietarai ir nesąmonės.
Tikėjimas - štai kuo gyvas žmogus.
Reiškia, nori žinoti, Vania, Neteisumo paslaptį?
- Dabar nelabai. - O aš vis tik pasakysiu.
"Nemylėkite, ir būsite nemylimi".
Pas tavo brolį viskas aukštyn kojom.
Vania, o jeigu velnias užsinorės prie Dievo stalo?
Tu blogio viršininkas, ir nuo dabar nepradėsi daryti gero.
O ar priimtų Jis velnio atgailą?
Jei pajėgsi nuoširdžiai atgailauti - Teismo dieną išteisins tave.
O kaip tai?
Tris metus stovėk vienoje vietoje pasisukęs veidu į rytus.
Ir dieną bei naktį šaukis:
Dieve, atleisk man senąsias kaltes. Dieve, pasigailėk manęs, puikybe pertekusio.
Pasigailėk manęs Dieve, niekšybėmis apaugusio.
Po šventojo miesto krikščionių bažnyčios išsigandai?
Žmonės gerieji, ne blogieji, štai, prieš jus stovi žmonijos priešas.
Nekrikštytas, tačiau nusilenkė Dievo galiai šventajame Jeruzalės mieste.
Padėkite, kas galite.
O priešu netaps, tarnaus jums ne tikėjimu, bet tiesa.
Ir be Dievo leidimo jūsų nelies.
- O iš kur jūs tokie atsiradote? - Iš Palestinos, jūsų malonybe.
Iš Palestinos? O pasus ar turite?
Kuzma Aleksejevičiau...
Kuzma Aleksejevičiau, man atrodo, kad aš tai...
- Kas "tai"? - O tai, kad pasų nėra.
Įtartini ir nepatikimi visomis prasmėmis.
- Ne kitaip, jie paštą paėmė. - O kuo vertėsi?
- Šiaip elgetavo. - Jeigu jie paštą apiplėšė...
Tai ko jiems elgetauti?
- Niekas neaišku. - Kviesk.
- O tu kodėl nesižegnoji? - Jam negalima.
- Iš žydų būsi? - Beveik, bet ne visai.
Paštą iš stoties jūs paėmėt?
Juk net neturiu kuo paimti. Štai, rankos sustingę!
Nagi, pasišildyk rankas.
O tu?
Taip, jūsų malonybe. Esu kaltas.
Sakiau juk! Vagišius aš per varstą užuodžiu!
Jis savo gyvenime dviejų rublių nėra matęs!
O kumelę iš valstiečio Zacharkino per Velykas ne tu nukniaukei?
Kaltas.
O mergelę Smolianinovą ne tu per Kalėdas išprievartavai?
- Kaltas. - Paklauskite jį apie Pompėjos žlugimą. Ar ne jis?
- Tu ir Pompėją užpylei, sielų žudike? - Kaltas.
Toks jo tikėjimas - viską ant savęs krauti!
- Kvailas, reikia pasakyti, tikėjimas. - Kuo tu vardu?
Ivanas, Semiono sūnus. Iš miestiečių.
Tai ką, jei jau miestietis, tai meluoti galima?!
Viskas, apklausa baigta. Fedotai!
Išplakti abu už valkatavimą. O štai šitą, iš miestiečių, plakti ypatingai.
Už savęs šmeižimą ir nepagarbą valdžiai.
- Ir tegul pasėdi belangėje iki ryto. - Eime.
O tai suledės nuo šalčio, tektų palaidoti.
Pasikelk marškinius.
Tai policijos viršininkas pravažiavo.
Tai general-gubernatorius eina.
O tai pats viešpats-imperatorius Nikolajus Pavlovičius.
Baigta.
- Dabar tave. - Nerūstauk, mielas žmogau.
Tu man nenurodinėk, utėliau.
Aš čia ir popas, ir parapija, ir Šventasis Sinodas.
Laikyk.
Kažkodėl tavo sėbras silpnas. Vanduo kibire, jei norėsite gerti.
Jei užsimanysite - į puskubilį.
Neveikia. Neveikia.
Niūri nusidėjėlio mirtis.
Vania, tu nemirk ar girdi?
Ar tu atsimeni, kaip mudu susipažinom, Vania?
Tu ėjai iš rytinių Mišių, dar buvai vaikas, ir verkei.
Ir kiekviena tavo ašara buvo brangesnė už deimantą.
Ir aš pamačiau - tai naujas Rusijos šventasis.
Po 10-20 metų prašvis, jei jau taip jaučia Mišias.
O prašvisti, Vania, galima tik konfrontuojant su manimi.
- Angelai dainuoja. - Kokie angelai? Kur?!
Tu negąsdink manęs, Vania! Tau juk su manimi geriau.
O tai būtų tave užplakę arba gyvą sudeginę.
- Aš tave nuo kankinančios mirties saugojau. - Jie, kaip paukščiai...
Šviesūs. Balandžiai mano.
- O štai ir Motinėlė... - Tu liaukis, Vania!
Tave tiktai nuplakė, nors ir stipriai.
- O tu jau savo motinėlę matai? - Šventoji Dievo Motina.
Taigi, tu jau miršti, Vania. Tu palauk, Vania. Nemirk.
Mirti ar gimti - negalima palaukti.
Šventasis išeina. Padėkit!
Niekšai!
Žmonės!
Vyriausiąjį p-pakviesk.
- Kas tu? - Jis mane p-pažįsta.
Kas tu toks?
Žmonių v-vienuolynui reikia?
- Ne. - O d-darbuotojų?
- Ką moki? - Viską.
Ir išvietę valyti?
- Ne ta kadencija? - Kažkokia abejotina.
Kuo vardu?
L-Legionas.
Lotyniški reikalai.
Būsi pas mane Lozorium.
Gyvenk. Vietos nenumiegosi.
Darbo yra skalbykloje.
Buvo čia pas mus vienas.
Šauniai skalbė, nors lygino kiek neįprastai.
Dingo, Dievas jam teisėjas. Dabar eik, išsimaudyk. Palydėk jį.
Eime, dėde.
Kažką man jis primena.
Priimate į vienuolyną kas papuola. Visokius atmatas ir plikšius.
Raštvedy, tu, raštvedy...
Lotyniškai moki, o Kristaus suprasti neįstengi.
Negi man čia Prancūzijos karalius kviesti?
Jei aš tų plikšių nepriimsiu tai kam aš čia? Kam visa tai?
Ne viskas šventa, kas knygose atspausdinta.
Субтитры: Volga volga-sub@yandex.ru
Tekstą išvertė: Antanas L. Liutauras V.