Gerai! Dar kartą...
Šventojo Prisikėlimo vienuolyne tarnauja ir dirba 90 brolių.
Nuo čia Rumunijos siena ranka pasiekiama – tik 7 kilometrai.
Šį mažylį vadina kūdikiu Lavrentijumi.
Būtent kūdikiu, – vienuoliai jautrūs žodžio tikslumui, o medikai – nelabai.
Lavrentijaus diagnozė – Z21, kitas pavadinimas – ŽIV infekcija.
Todėl tėvai jį paliko.
Todėl vienuoliai priglaudė.
Stačiatikių Šv. Prisikėlimo vienuolynas
iškilęs ant kalvos lyg pasienio tvirtovė.
Tvirtai pastatyta ir gera.
Forpostas – priešakinis įtvirtinimas.
1994 m. rudenį vienuolyno vyresnysis tėvas Michailas
su keturiais vienuoliais įsteigė bendruomenę.
Iš atsineštų bulvių parinkę dilgėlių išsivirė pirmąją sriubą.
Per 10 metų pastatė penkias šventoves
ir vienuolyno celes.
Pamaldos vienuolyne vyksta rusų ir rumunų kalba.
Tikima uoliai ir nuoširdžiai.
Šventovė pastatyta brolių ir pasauliečių rankomis.
Bet statybos tęsiasi.
Dievui padedant ir tėvo Michailo rūpesčiu ketinama pastatyti naują didelę šventovę.
Broliai tvirtai tiki, kad pastatys.
Prie vienuolyno įkurta vaikų prieglauda.
2002 m. Molnicos gyvenvietėje iškilo nauji statiniai vaikams.
Prieglaudoje – nuosava vaikiška cerkvė, bet malda ir tikėjimas joje – tikri.
Žvelgiant į vaikus nesitiki, kad šie meilūs, lyg ne vaikų namų mažyliai yra našlaičiai.
Atrodo, pernelyg užsiėmę turtingi tėvai atidavė vaikučius į rūpestingas, patikimas rankas.
Prieglaudoje linksmas triukšmas.
Tėvelis atvažiavo.
Nesuprasi, kas labiau džiaugiasi – tėvas Michailas ar vaikai.
Energija veržiasi per kraštus.
Jie turi daug energijos.
Mažyliai tėvą Michailą vadina Tata.
Ir tikrai jis jiems kaip geras tėtis.
Mane žmonės gąsdina: ką sau galvoji?
140 vaikų. Ką ketini daryti?
Mes turime du-tris, – ir turime daugybę problemų. Ką sau manai?
O aš pasitikiu Dievu. Negalvoju, kad man bus sunku.
Galvoju: Dievas visa neša.
Jei Dievas žino, kad mums kasdien reikia duonos ant stalo, mes jos turim.
Jei Dievas žino, kad šiems vaikams reikia valgyti, apsirengti, laiku gauti vaistų,
jiems reikia šilumos, – Dievas visa tai duoda.
Iki šios dienos Dievas jiems davė viską.
Kaip galiu Juo nepasitikėti? Ko man bijoti?
Kol nebaigta įrengti didžioji valgykla, berniukai ir mergaitės pietauja kartu.
Bet gyvena skirtinguose korpusuose.
Kiekviename kambaryje – trys ar keturi vaikai.
Kambariu rūpinasi sesuo.
Todėl čia ir priežiūra, ir tvarka.
Ji mažumėlę išlepinta. Nes sunkiai sirgo.
Ir dabar ją gali ištikti priepuolis.
Aš turiu išeiti labai ramiai, kad ji liktų rami.
Jei išeisiu, o kas nors ims triukšmauti, ji pravirks.
Nuo to ją gali ištikti priepuolis.
Mes su ja visuomet labai atsargūs.
Dabar mes nebevaidiname jokių vaidmenų,
tiesiog negalime išsiskirti.
Taip?
Taip.
Rodos, mažas vaikas, bet kaip mat pataiso paklodę.
Kai mažesnieji miega, vyresnieji mokosi.
Čia supranta: be specialybės nieko nebus.
Svarbiausia – išauklėti gerą, dorą žmogų,
o jau paskui – pilietį ir patriotą,
kad jis šiame pasaulyje nepakenktų ir niekam neatneštų skausmo.
Padarė vaikai pamokas, atėjo laikas žaisti.
Linksma. Arkliai, poniai, šuneliai įvairūs.
Visi laksto ir šūkauja.
Tam ir vaikystė, kad šunis vaikytų.
Bet prieglaudoje yra ir kitokių vaikų.
Jie ne tik bėgioti, dauguma vaikščioti nepajėgia.
Jie lyg gniužulas gerklėje.
Už ką mažyliams toks sunkus vargas?
Bet ir su skausmu reikia gyventi, iš paskutiniųjų.
O vaikučiai prieglaudoje įprato, kad silpniesiems reikia daugiau pagalbos.
Nuo pat vaikystės – galinga jautrumo pamoka.
Bet vaikų jautrumo prieglaudoje nemato vienas berniukas, mažasis Glebas.
Jo nelaimių pakaktų dešimčiai sveikų vyrų.
Vaikas nuo gimimo aklas, kurčias ir nebylys.
Be to – epilepsija ir vaikiškas cerebrinis paralyžius.
Glebas nieko nežino apie šį pasaulį,
ir artyn prisileidžia tik Tėvelį
ir dar vieną seserį, – tarsi tėvą ir motiną.
Jis – širdies berniukas.
Širdis juk irgi – nieko nemato ir negirdi.
Ji tik plaka ir jaučia. Taip ir Glebas.
Jam gana prisilietimo, ir išsyk nustato –
geras žmogus ar ne.
Man labai skaudu, nes pats esu tai išgyvenęs.
Žinau, kas yra našlaičio duona, kokia ji karti
ir kaip sunku būti vienišam šiame pasaulyje ir nieko neturėti.
Kai nori valgyti, bet neturi ką valgyti.
Nori apsirengti, ir neturi ką apsirengti.
Visa tai pats patyriau.
Ir visuomet klausiau: kodėl taip yra, Dieve?
Kodėl visi turi, kodėl visi laimingi, o aš vienas neturiu?
O šiandien turiu atsakymą.
Jei nebūčiau to patyręs, jei nebūčiau taip gyvenęs, niekada nepatikėčiau šiais vaikais.
Mes todėl ir pereiname tokias gyvenimo pakopas,
kad ištikus sunkumams neįžeidinėtume Dievo.
Nes Dievas žino, kodėl Jis mums tai duoda ir kodėl taip yra.
Ko prašo Dievo žmonės, nugrimzdę technologijose?
Sėkmės, sveikatos, verslo gerovės. Dar valdžios.
Jie retai ateina į šventyklą padėkoti Kūrėjui
nors už patį savo gimimo faktą.
Štai broliai ir meldžiasi už mus, nusidėjėlius.
Jie gyvena ne tik maldomis ir kasdieniais rūpesčiais.
Broliai vaikams sukūrė mažą, bet tikrą žvėryną.
Be to fermoje jie turi daug karvių.
Pieną išvežioja į vaikų namus ir psichiatrines ligonines.
Savo vaikams į prieglaudą pieną veža arkliais.
O paskui – visų džiaugsmui – važinėjasi.
Tai ir yra laimė, – kai sieloje švaru ir skaidru.
Kai priešindamasi visuomenės ir kūno ligoms nužengia malonė –
nešti šilumą mažiems žmogučiams,
kai tu vaikams – ir apsauga, ir meilė, ir viltis.
Ir tegu ne visi, o bent keli vaikeliai atsilieps nemeiliam pasauliui gėriu,
taps gerais savo ir ne tik savo vaikų tėvais.
Ir nenutrūks gailestingumo grandinėlė. Niekada.
Nes tai ne grandinėlė, o gera ir tvirta grandinė.
BALANDIS
Pavasaris vienuolyne – sunkus metas. Prasideda lauko darbai.
Bet svarbiausias išbandymas – didysis pasninkas.
Pirmąją pasninko savaitę –
viena bulvė ir duonos reikė parai.
Paskutiniąją – broliai beveik visiškai susilaiko nuo maisto.
Didįjį Penktadienį vienuolyne pačios iškilmingiausios
ir skausmingiausios pamaldos.
Ir sielvartas, ir brolių ašaros – nuoširdūs.
Tada tiki, kad į vienuolyną juos atvedė Dievo meilė,
o ne žmogiški vargai.
Dievas visiems mums padeda.
Tik ne visi supranta Dievo malonę.
Nesuprantame tikėjimo Dievu ir
negalime patikėti, kad Dievas viską gali.
Dauguma šiandien prašo Dievą, ir kodėl Jis nepadeda?
Dievas visiems padeda. Jis nesirenka žmonių, kuriems padėti.
Kas Jo prašo širdimi, savo siela, iš tikro tikėjimo Juo...
Kai tu prašai, turi tikėti, kad gausi.
Aš pasimelsiu, paprašysiu Dievo, o Jis gal duos, gal ne.
O gal pabadysiu? – Dievui nėra tokių dalykų.
Dievui reikia tikėjimo, gilaus tikėjimo.
Taip, aš tikiu Tavimi, Dieve! Tu gali!
Būtent sunkiausią Didžiojo Pasninko dieną atėjo džiugi žinia.
Kūdikis Lavrentijus visiškai pasveiko.
Mažasis stipruolis įveikė ligą!
Oficialiai leista pervežti jį į prieglaudą.
Dabar kaip ir visi vaikai jis atvyks į vienuolyną
tik per didžiąsias bažnytines šventes.
O Velykos – svarbiausia iš jų.
Ir dar per Velykas pirmąkart broliai pamatė
naują prieglaudos berniuką – Steponą,
pavadintą didžiojo kankinio garbei.
Jam nelabai pasisekė dėl rankų,
tiksliau – visai nepasisekė.
Ir kojose problemos.
Kai pirmąsyk dvi dienas prieš Velykas sutikome Stepuką,
danguje pasirodė vaivorykštė – pirmoji jo vaivorykštė prieglaudoje.
O vakare buvo pirmosios pamaldos.
Švenčiant priešvelykinį slėpinį
į akis krito meilus dviejų vienatvių bendravimas.
Seserys laisvanoriškai atsisakė šeimyninės laimės.
Daugelio vaikų atsisakė tėvai.
Bet vienuolyne atsisakoma ne tik šeimos.
Svarbiausia – broliai atsisako savo individualizmo.
Juk pagrindinė bendruomenės taisyklė –
paklusnumas svarbiau už maldą ir pasninką.
Palaimins Tėvelis tvarkytis – tvarkaisi.
Ir jokių „kodėl aš?“
Net sunkiai dirbant svarbu pajusti ritmą ir išgirsti muziką.
Ir Tėveliui tai pavyksta.
Jis visad pirmas išeina į laukus.
Ir broliai, ir vaikai dirba žaisdami, rungtyniaudami tarpusavy.
Iš pažiūros viskas paprasta ir lengva.
Bet neišsitiesiant pasodinti svogūnus šimte hektarų – sunku.
Tačiau visi supranta, kad dirba sau ir
– kaip dažnai sakoma vienuolyne – Dievo garbei.
Kai buvau laukuose, atėjo žmogus.
Sako: virtuvėje man pasakė, kad aliejus baigėsi.
O mano tada prasta nuotaika buvo.
Maniau: jei reikės, Dievas atsiųs mums aliejaus.
Išėjau į laukus ir dirbu.
Prieina žmogus ir sako:
Tėveli, aš jums atvežiau 40 litrų aliejaus.
Aš jam nieko nesakau. Apkabinu, bučiuoju,
pakeliu į viršų ir suku ratu.
O jis nesupranta, kas nutiko. Paskui jį pabučiavau ir sakau:
Klausyk, esu tau dėkingas. Dievas tave atsiuntė.
Vienuolyne aliejaus visai nebeliko.
O jis man irgi nieko nesako, sėda į mašiną ir nuvažiuoja. Galvoju: kas nutiko?
O jis nuvažiavo ir atvežė 200 litrų aliejaus.
Nes apsidžiaugė, kad atvyko pas mus būtent tada,
kai mums to reikėjo.
Taip mes ir gyvensime vildamiesi Dievu.
O kad visi žmonės įtikėtų, jog Dievas niekada jų neapleis!
Įprotis nuolat judėti pamažu virsta sunkaus darbo troškimu.
Noras daug ką daryti savo rankomis,
kurio taip trūksta šiandienos jaunimui.
Pasibaigus sėjai užvirė darbas prie naujos šventovės.
Beveik nejučia iškasė duobę, išliejo pamatus.
Žinoma, broliams fiziškai sunku.
Būtų čia vienuolynas, turintis šimtametę istoriją,
karaliautų mąsli tyla.
Bet kol kas viskas kitaip.
Dvylika metų vienuolynui – berniuko amžius.
Bet broliai džiaugiasi. Jie – pirmieji.
Ne išdidumas, bet džiaugsmas!
Išdidumas, matyt, yra ne pats svarbiausias ir geriausias jausmas.
Nuo išdidumo puikybė ir pasipūtimas ranka pasiekiami.
Todėl – tik džiaugsmas.
Gera šiame gyvenime nusipirkti butą,
dar geriau – pastatyti namą.
Laimė – pagimdyti sūnų ir pasodinti medį.
Bet dar svarbiau – pastatyti šventovę.
Kadaise šventove vadino patį žmogų.
Dabar pagarbos jam mažiau.
Bet vis tiek reikia pastatyti tegul mažą,
bet savo šventovę sieloje ir tvirtai žinoti,
kam lenktis ir prie kokio altoriaus melstis.
Statomas Švč. Trejybės Soboras – vienuolikta šventovė,
pastatyta tėvo Michailo per neilgą jo amžių.
Paskutinioji buvo cerkvė Bajanuose, moterų vienuolyne.
Ją pašventino 2006 m. rugsėjį.
Net nedidelės kaimo cerkvės pašventinimas
primena krikšto apeigas.
Altorių suvystė kaip kūdikį į šilką ir aksomą.
Ir visa bendruomene šventė padėkos pamaldas.
RUGSĖJIS
Prabėgus savaitei po Bajano cerkvės pašventinimo
vyko šventė – pirmosios vestuvės prieglaudoje.
Kvietimų niekam nesiuntinėjo.
Tiesiog padengė stalus 3000 žmonių.
Žinoma, kitos vestuvės bus kuklesnės.
Bet šios – pirmosios. Ir Nataša – pirmoji nuotaka.
O Tėveliui pirmąsyk teks ne tuokti,
o vesti nuotaką prie altoriaus.
Vaikai apsirengė beveik kaip suaugę.
Berniukai juodais kostiumais, mergaitės – ilgomis suknelėmis.
Bet šypsenos be paliovos veržiasi pro solidų iškilmingumą.
Taip švenčia šventes nemaža jų bendruomenė.
Ir ne tik švenčia. Stengiasi laikytis kartu.
Matyt, tai geriausia priemonė nuo vienatvės.
Tiesa, svečių atvyko kiek mažiau.
Ne trys tūkstančiai, o du su puse.
O dar – vestuvėse nebuvo pačių mažiausių
ir labiausiai ligotų vaikų.
Seserys, užsiėmę patarnavimu dideliam svečių skaičiui, negalėjo jų paimti.
Tiesiog trūko rankų. Ir mes nuvažiavome pas juos.
Jums – jūsų vestuvės, mums – mūsų.
Neįprastai tuščioje prieglaudoje nebuvo liūdna.
Vaikai džiaugėsi šilta diena ir netikėtai užgriuvusia laisve.
Atrodo, avariniai berniukai, ir remontuoti nebetinkami,
o džiaugsmo – ne mažiau nei saulės virš galvos.
Vadinasi, kuo mažesnis žmogus, tuo mažiau jam reikia laimei išgyventi.
Mažiau jį graužia pavydas,
ir jis nesiskundžia sunkiu savo likimu.
O likimą sunku numatyti.
Volodia atėjo į pasaulį sveikas ir stiprus.
Nelaimei, stiprumas atvedė jį į teisiamųjų suolą –
už sunkų kūno sužalojimą.
Kolonijoje jis pasisiūlė užkelti kryžių
statomai šventovei. Ir nukrito.
Rezultatas – stuburo lūžis ir ligoninės lova.
Daktarai sakė – visam laikui.
Dabar jis žino, kaip atrodo pragaras.
Tėvelis paėmė jį iš ligoninės ir ant rankų parnešė į vienuolyną.
Volodiai buvo atlikta operacija,
ir jis jau juda bei tvirtai tiki, kad vaikščios.
Kai aš čia atvažiavau, ne atvažiavau, o mane atvežė,
tėvas Michailas atvežė, paėmė ant rankų ir atnešė.
Priėjo toks barzdotas vyras, sako: – Duok, Tėveli, aš jį paimsiu.
Tėvelis: Nereikia, aš pats jį nunešiu.
Tėvelis prieš tai manęs klausė: Rūkai?
– Rūkau, Tėveli, kaip garvežys, garvežys mažiau nei aš.
Čia būdamas trečią dieną, įkvėpiau ir vos neuždusau.
Po trijų dienų supratau, kad aš nerūkau. Nerūkau visiškai.
Rūkymas visai išėjo man iš galvos.
Maniau: nieko sau, kas čia per stebuklai?
Nes pati ši vieta alsuoja Dievo dovana.
Kažkada Puškinas paskelbė poetinį nuosprendį:
Aš žinau – laimės nėra, bet yra ramybė ir valia.
Bet ramybės statomame vienuolyne beveik nėra.
Dirbama, kol nevirsti. Dėl valios – visai ne kas.
Be tėvelio palaiminimo ir žolė nesujuda.
Tačiau kvėpuoti lengva:
malda, darbas ir paklusnumas, – nieko nereikalingo.
Dar neseniai Petia buvo jauniausias novicijas.
Kai jam buvo vienuolika, mirė jo mama.
Prieglaudos jis atsisakė ir iškart nuėjo į vienuolyną.
Iš nediduko berniūkščio mūsų akyse jis virto aukštu jaunuoliu.
Mažoje jo celėje daugybė ikonų,
ir daugiausia – Dievo Motinos atvaizdų.
Jis kasdien meldžiasi už mamos sielos išganymą.
Ir tik atsiskyrėlių būste – tyliausioje vienuolyno dalyje
– tyla ir ramybė.
Čia viskas griežtai pagal Atono tvarką. Jokios civilizacijos.
Tik tu, tavo malda ir tarnavimas visą parą.
Čia nėra nieko, ir tuo pat metu – viskas.
Įeiti į atsiskyrėlių būstą žmonės gali tik kartą metuose,
rugpjūčio 19-ąją, per derliaus šventę.
Tą dieną čia neįprastai daug žmonių.
Žinoma, mūsų intensyvios kaitos laikams ir didmiesčiams
toks tikėjimas neįprastas.
Provincijoje tikėjimas – ir gilesnis, ir švaresnis, ir stipresnis.
Rugpjūčio 19-ąją vienuolyne dar viena šventė –
tėvo Michailo gimtadienis.
Ir mažyliai atvažiuoja jo pasveikinti.
Tėvelis turi 29 įvaikintus vaikus.
Ir dar iš ankstesnio, ikivienuolinio gyvenimo trejetas savų.
Iš viso oficialiai jis yra 32 vaikų tėvas.
Ir tik viena jo įdukrinta mergaitė turi kitą pavardę.
Kitiems prieglaudos auklėtiniams jis globėjas.
Aš jus taip pat sveikinu. Su švente.
Sveikinu jus su gimimo diena.
Linkiu stiprios sveikatos.
Tegul Dievas duoda jums ilgą amžių.
Tegul meilė, švelnumas ir gailestingumas
visada būna su jumis.
Ačiū, Stepuk... Ačiū...
Šiandien esu dėkingas Dievui,
kad Jis man davė tokį gyvenimą,
tokius išbandymus, kad išgyvenau visa tai,
kad galiu kažkuo tikėti ir būti kartu su kažkuo. Ypač už šiuos vaikus.
Jie išmesti pakelėj, kur nieko nėra, jie bejėgiai.
Žinau, kad mes padarysime dėl jų viską.
Manęs visad klausia: o kas jų laukia gyvenime?
Kaip jums jūsų vaikai, taip čia – mano vaikai.
Jie ne iki aštuoniolikos, ne iki dvidešimties metų,
jie visam gyvenimui mano vaikai.
Ves, ištekės. Turiu rūpintis, kad jie turėtų namus, darbą,
kad jiems būtų viskas gerai.
Tada galiu ir ramiai gyventi, ir ramiai numirti.
Sveikata tėvui Michailui – svarbiausia problema.
Dabar, kai už kiekvieną energijos proveržį jis užmoka lovadieniais ligoninėje,
jau nebegali su mažyliais bėgioti koridoriais. Širdis neleidžia.
Tačiau dovanos vienuolyne ir prieglaudoje – | šventas dalykas.
Iš kur Tėvelis besugrįžtų, būtinai su dovanomis –
ir broliams, ir vaikams, ir seserims.
Vos grįžęs iš Jeruzalės, Tėvelis tuoj pat atvyko į prieglaudą.
Vaikai išsyk užgiedojo.
O į giesmę atsakas:
– Kristus prisikėlė! – Tikrai prisikėlė!
Kristus prisikėlė! – netikėta ir neįprasta žiemos pradžioje.
Įvyko Velykos – dosnus džiaugsmas, velykinių pyragų pašventinimas
Vardan Tėvo, Sūnaus ir Šventosios Dvasios. Amen.
– Kristus prisikėlė!
– Tikrai prisikėlė!
Pradžioje sunku suprasti, kas yra šio nuoširdumo šaltinis.
Kas suteikia tokią jėgą?
Tikėjimas ar didelė širdis?
Trys broliai – Saša, Dima ir jaunesnysis Grigorijus – taip pat džiaugiasi.
Tėvelis nepasakojo, kaip jie pateko į prieglaudą.
Tačiau aišku, kad ne iš gero gyvenimo.
Svarbiausia, kad vaikai laksto ir juokiasi.
O kartu su jais kvatoja Roma ir Stepukas.
Jiems patinka, kai į jų kambarius įbėga siautėjantys vaikai.
Net Glebas, vaikų meiliai vadinamas Glebuška,
reaguoja į mažylių riksmus.
O dar jam patinka, kai kambary dainuojama.
Tada jis pamiršta ligą ir godžiai klauso keistų garsų.
Tačiau svarbiausias įvykis, kai ateina tėvas Michailas.
Viešpatie Jėzau Kristau, pasigailėk manęs nusidėjėlio...
Švenčiausioji Dievo Motina, gelbėk mus.
Kažkada sakiau, kad man labai sunku,
daugiau nebegaliu, kad pernelyg sunkus mano kryžius.
Ir kai nuvažiavau pas šiuos vaikus – neįgaliuosius,
kai pamačiau juos – 20-30 metų gulinčius lovoje
ir niekad nepakylančius iš jos, – ir jie nieko nesako.
Tada pažadėjau Dievui, kad stengsiuos nebesakyti,
jog man sunku.
SVIATKOS – KALĖDŲ ŠVENTĖS
Per Sviatkas, veždami dovanas neįgaliesiems
broliai pasiėmė ir Stepuką – pasimatyti su auklėtojais ir draugais.
Kelionės rytą virš vienuolyno vėl pasirodė vaivorykštė.
Netrukus ją pakeitė audros debesys.
Dvi savaitės švenčių po Naujųjų metų – sunkiausios.
Reikia aplankyti psichiatrines ligonines, internatus,
vaikų namus, kolonijas.
Visus, kuriems blogiau negu tau.
Tėvelio rasti neįmanoma. Jis arba ką tik sugrįžo,
arba vėl išvyksta. Kai jis negali, broliai važiuoja vieni.
Taigi kam Sviatkos, o kam – šventos mūsų skolos.
Buvo matyti, kad tėvas Michailas prieš ligonius stovėjo ne sutrikęs, bet prislėgtas.
Suprato – nėra tiek jėgų, kad galėtum pagydyti visus silpnuosius.
Ir prieglauda, deja, ribota.
Tačiau auklėtiniai džiaugiasi:
ir į jų pamirštą gatvę užsuko mažutė šventė.
O gal ne mažutė, o švenčių šventė?
Kai juokiasi šie amžini vaikai, dangus šypsosi!
Vaikinas su šuneliu – tai ne kurortinės Čechovo ašaros,
tai kur kas rūsčiau.
Antonas Pavlovičius šalia kiekvieno laimingojo
svajojo pastatyti žmogų su plaktuku,
kuris nuolat jam primintų pasaulio netobulumą.
Čia nepakaktų kūjininkų brigados.
Meilės ir švelnumo reikia visam, kas gyva. Ypač švelnumo.
Švelnumo nenupirksi. Meilę – galima.
Bet nuoširdus meilumas retam žmogui pagal kišenę.
O vienas iš auklėtinių negavo pliušinio šuniuko.
Ir iškart į ašaras.
Negavo šilumos dalelės, o tai baisu. Ypač čia.
Atrodo, smulkmena – šunelis, minkštas žaisliukas,
bet siela – dar minkštesnė.
Gerai, kad yra dovanų atsargų ir stiprybės atlaikyti
ir nesužievėti nuo kasdieninio susitikimo su svetimu sielvartu
ir nesiliauti tikėti Kūrėjo gailestingumu.
Nors tokie klausimai tėvui Michailui nekyla.
Jam tikėjimas – svarbiausia. Tikėjimas Dievu.
Tikėjimas stebuklu ir tikėjimas išganymu.
O po to nutiko netikėtas dalykas.
Atsidėkodamas jaunuolis atnešė
brangiausia, ką turėjo – savo piešinius.
Ir padovanojo Tėveliui.
Tad šventė – visiems šventė.
Nešti šventę yra laimė. Ypač mažiems ir bedaliams.
Taigi broliai ir tėvas Michailas ypač laimingi žmonės.
Liga visagalė.
Ji gali išbraukyti žmogų ploniau nei tinką
ir paversti jį nežmogiu,
numestu, pamirštu žaislu išsukinėtomis rankomis ir kojomis.
Liga atima viską: praeitį ir ateitį,
šeimą, meilę, protą, darbą, garbę ir orumą.
Deja, dažnai tenka girdėti:
Kodėl šie vaikai neskausmingai nesunaikinami?
Pirma, taip jau buvo daroma.
Tik kas davė teisę? Ir ar leista klysti?
Kas nors akimirką bandė suprasti
šių nuskriaustų žmonių sielą?
Koks nesuvaldomas jos gyvenimo troškimas!
Kaip jie džiaugiasi kiekviena bent lašelį sėkminga diena!
Ir ar daug jiems reikia?
Juk jie nieko neturi!
Nei namų. Nei šeimos. Nei sveikatos.
Jų pačių beveik nėra.
Jie slepiami kuo toliau nuo žmonių akių,
skiriant kapeikas jiems pramisti.
Bet kiek daug jie turi. Kaip švyti laime jų akys ir sielos!
Tyra laime, kuri gali būti pavyzdžiu daugeliui gyvenančių pilnavertį gyvenimą.
Bet svarbiausia – kas jie mums?
Jie – patikrinimas!
Jie – visiems mums patikrinimas. Sielos utelėtumo patikrinimas.
Mūsų negailestingumo, suakmenėjusios širdies,
elementaraus civilizuotumo ir humaniškumo patikrinimas.
Radikalių permainų laikais prieglauda Molnicoje virto valstybe valstybėje,
kur požiūris į vaikus – toks, koks turėtų būti.
Į juos žvelgiama su meile ir griežtumu.
Bet gyvena šioje valstybėje vos 1/1000 Ukrainos našlaičių.
140 iš 140 tūkstančių.
Tai yra norint išspręsti beglobių vaikų problemą,
reikia tūkstančio tokių prieglaudų ir tūkstančio tėvų Michailų.
O tai – nepakeliamas krūvis nei žmonių pečiams,
nei jų kišenėms.
Prieglaudoje vaikai ne tik auklėjami, bet ir slaugomi.
O jei su liga kovojama, kartais ji atsitraukia.
Ir kūdikis Lavrentijus – ryškus to įrodymas.
Jis greit apsiprato prieglaudoje.
Ir dabar tenka uoliai stebėti, kur ir ką veikia,
kad berniukas-uraganas nesugurintų savo pernelyg smalsios nosytės.
O kartais, kai ypač sekasi, atsitraukia net mirtis.
Maža mergytė žiemą buvo palikta bananų dėžėje.
Vaikelį aptiko jau sustingusį,
ir buvo nuspręsta, kad jis miręs.
Bet daktaras Jurijus Sčastlivyj mergaitę slaugė
ir grąžino į gyvenimą.
Kai Tėvelis paėmė mažylę į prieglaudą ir įsidukrino,
davė jai daktaro pavardę.
Taigi dabar Julija ne Michailovna,
o Julytė Jurjevna Sčastlyvaja.
Dusyk gimusi ir mažumėlę koketiška,
kaip ir visos gražios mergaitės.
Seserims turbūt didis atlygis matyti bėgiojančias mergytes.
Juk už šių vaikų pečių – sielvarto kalnai.
Bet mažyliai linksminasi, arba, kaip dažnai sakoma, šėlsta.
Ir tikrai ši energija – ne iš netyrosios dvasios.
Stepukas apskritai mano, kad vaikai yra maži angelai.
Jei jie miršta iki aštuonerių metų,
pakliūna į rojų net be išpažinties ir Komunijos.
Kodėl iki aštuonerių, – jis nepaaiškino.
Tačiau vaikai skirtingi.
Yra mažų seneliukų ir piktų nykštukų.
Yra amžinų berniūkščių, kuriems judrumas
ir naivus tikėjimas stebuklu neišsivadėja niekada.
Štai ir Tėvelis toli nuo vaikystės nenubėgo.
Širdis neleido.
Bet kaip pabėgti nuo visokio blogio?
Šuoliuojančiu žirgu ar kokiu kitu transportu?
Ir kur? Į rūką? Į nežinią?
Kai atgimstančioje visuomenėje pykčiu nuspalvinta beveik viskas:
piktas džiaugsmas, pikta atmintis, net meilė dažnai pikta,
kai gerumas, jei nešauna pirmas
ir netrupina priešininkams žandikaulių,
tapo giminingas jurodivystei.
Taip, broliai paliko pasaulio tuštybę.
Bet neatsiribojo nuo pasaulio.
Ir tvirtai tiki, kad tikėjimas be darbų – miręs.
Tėvelis sako, kad Dievas nesirenka žmonių.
Renkasi. Dar kaip renkasi!
Ir jį pasirinko. Jis gal norėtų kitaip, bet nepavyks.
Jis supranta, kad trys infarktai – ne juokas,
kad kūnas paveda, bet sustoti – neduota.
Ir teisės ritmingam, ramiam gyvenimui – nėra.
Tad teks jam šiame gyvenime dar statyti ir statyti:
šventyklas, sekmadienines mokyklas ir ligonines.
Nes jei šiandien mes duodame gabalėlį duonos,
tas, kuriam jį davėme, rytoj elgsis taip pat.
Jis taip pat duos savo gabalėlį duonos,
perpus jį pasidalins su kitu.
O kai nenorime duoti, užkietiname save,
ir kiti niekada nedarys gėrio.
Jei norime gėrio, kad žmonės būtų geri, turime pirmi tai daryti.
Kaip Viešpats pasakė: ką norite kad jums žmonės darytų, jūs jiems darykite.
Jau kelis metus baigiantis Sviatkoms
broliai važiuoja į koloniją, aplankyti vieno prieglaudos berniuko motiną.
Tai – 700 km į vieną pusę.
Važiuos pačiame uragano įkarštyje.
Kelias nelengvas. Bet viskas baigsis gerai.
Ir tai didžiulis gėris, kai yra ką vežti ir kam vežti.
Bus ašarų ir trumpas, bet ryškus laimės pliūpsnis.
O kas belieka pakliuvus į bėdą?
Tik giedoti ir juoktis, kad nerėktum iš skausmo.
Sukandęs dantis – net girgžda,
sunėręs pirštus – net traška, džiaukis, nes tu gyveni!
Džiaukis dangaus žydryne
ir rubino spalvos aušros spinduliais!
Džiaukis lietaus lašų perlais!
Nes kitaip negalima!
Džiaukis žūtbūtiniu sužeisto kario,
dūstančio kraujuose, džiaugsmu!
Tegu mūšis pralaimėtas, bet vėliava nenuleista!
Ir ginklas nenumestas į purvyną.
Ir tu nebėgi gėdingai, nes nėra kuo bėgti.
Belieka tik stovėti. Iki mirties.
O kai nebelieka nieko, džiaukis aukščiausiu džiaugsmu –
dėl savo artimųjų.
Džiaukis svetima meile ir skambiu ne savo vaikų juoku!
Net kai švininiai debesys. Džiaukis!
Lietuje ir purvyne – džiaukis!
Džiaukis ir džiūgauk niekindamas skausmą!
Nes tavo vardas – ŽMOGUS!
Aš kalbėjau ir verkiau: kodėl aš neturiu rankų?
Tu toks gimei, tu turi džiaugtis, nes turi gyvenimą.
Tai yra svarbiausia.
Tai – svarbiausia.
Žinoma, kiekvienas vaikas nori turėti savo ir tik savo šeimą.
Ir jis pasirengęs dieną su žiburiu ieškoti tėtės ir mamos.
Nors prieglaudoje yra vaikų, kuriems randai nuo tėvų meilės
iki šiol neužsitraukė.
Čia jie visi kartu: ir ligoniai, ir sveikieji.
Todėl vaikai nėra išdidūs ir neturi pasibjaurėjimo
ar baimės prieš bet kokį luošumą.
Nuo mažumės jie gauna užuojautos pamoką
ir išmoksta suprasti,
kad šiame pasaulyje niekas nėra vienišas.
Net labiausiai nuskriaustieji verti meilės ir dėmesio.
Reikia tik dažniau priminti svetimą skausmą.
Ir garsiau skambinti – ir varpeliais, ir varpais.
Juk pasaulyje daugiau ne piktų, o tiesiog miegančių žmonių.
Ir būtinai reikia pažadinti miegančius.
Net jei neturi rankų.
Reikia skambinti iš visų jėgų.
Ir kuo garsiau.
Vertė ir titravo Artūras ir Lina Šulcai