Ar galite vienu metu tikėti Dievą ir mokslą?
Vadinamieji naujieji ateistai, tokie kaip Ričardas Dawkins'as ir moksliniai materialistai, tokie kaip
Neil deGrasse Tyson'as, tikrai taip nemano.
Jiems religija trukdo mokslui.
Jų nuomone, daugiau mokslo reiškia mažiau Dievo.
Tai nėra nauja pozicija.
Pirmą kartą daugiau nei prieš 100 metų ją išsakė anglų gydytojas Džonas Draper'is knygoje
„Konflikto tarp religijos ir mokslo istorija“.
Dž. Draper'is, kuriam didelę įtaką padarė tuo metu nauja Č. Darvino evoliucijos teorija,
organizuotą religiją laikė tiesiogine ir egzistencine grėsme mokslo pažangai.
Jis teigė, kad „[Religija] ir mokslas yra <...> visiškai nesuderinami; jie negali
egzistuoti kartu <...> žmonija turi pasirinkti – ji negali turėti abiejų.“
Taigi, ar mokslas ir religija neišvengiamai konfliktuoja?
Ar visada konfliktavo?
Na, ne visai taip.
Iš tiesų, milžinai, sukūrę šiuolaikinį mokslą - astronomas Johanesas Kepleris, chemikas
Robertas Boilas, fizikas seras Izaokas Niutonas ir kiti buvo giliai tikintys žmonės.
Jie nematė jokio konflikto tarp mokslo ir religijos.
Priešingai: jie manė, kad, užsiimdami mokslu, atranda Dievo planą ir
atskleidžia jį žmonijai.
Iš tiesų neperdėsime sakydami, kad judėjų-krikščionių religinė tradicija
tiesiogiai nulėmė šiuolaikinį mokslą.
Šiam teiginiui pagrįsti Kembridžo universiteto mokslo istorikas Džozefas Needham'as pateikė
garsiuosius klausimus:
„Kodėl ten?
Kodėl tada?“
Kodėl ten – Europoje?
Kodėl tada – XVI ir XVII amžiuose?
Kodėl šiuolaikinis mokslas neprasidėjo kur nors kitur anksčiau?
Juk egiptiečiai pastatė piramides.
Kinai išrado kompasą, blokinę spaudą ir paraką.
Romėnai nutiesė nuostabius kelius ir akvedukus.
Graikai turėjo puikių filosofų.
Tačiau nė viena iš šių kultūrų nesukūrė sistemingų gamtos tyrimo metodų,
kurie atsirado Vakarų Europoje XVI ir XVII amžiuose.
Tai paskatino Dž. Needham'ą ir kitus mokslo istorikus, pvz., Ijaną Barbour'ą ir Herbertą Butterfield'ą
ieškoti kitų X faktorių, kurie leistų paaiškinti, kodėl „mokslo revoliucija“ įvyko ten
ir tada, kai įvyko.
Štai kokią išvadą jie padarė:
tik judėjiškieji-krikščioniškieji Vakarai turėjo reikiamas „intelektualines prielaidas“, kurios leido
„iškilti mokslui“.
Taigi, kokios buvo tos prielaidos?
Galime išskirti tris.
Visų jų ištakos – judėjų-krikščionių idėja apie Dievą Kūrėją, sukūrusį
tvarkingą visatą.
Pirma, šiuolaikinio mokslo kūrėjai manė, kad gamta yra suprantama, t. y. kad
gamtą sukūrė protingas Dievas, tas pats Dievas, kuris sukūrė
ir racionalius žmonių protus.
Taigi, šie žmonės manė, kad jei savo protu atidžiai tyrinėtų gamtą, jie
galėtų suprasti pasaulio tvarką ir planą, kuriuos Dievas sukūrė.
Antra, jie darė prielaidą, kad gamtoje egzistuoja pamatinė tvarka.
Geriausiai tai išreiškė filosofas Alfredas Nortas Whitehead'as:
„Negali būti gyvo mokslo, jei nėra plačiai paplitusio instinktyvaus
įsitikinimo gamtos tvarka“ – įsitikinimo, kurį jis siejo su tikėjimu „Dievo racionalumu“.
Ši idėja paskatino beprecedentį matematikos naudojimą pasaulyje vykstantiems tvarkingiems procesams aprašyti ir
įkvėpė išrasti geresnius instrumentus, pavyzdžiui, teleskopus ir mikroskopus,
tai tvarkai pamatyti.
Trečia, šie šiuolaikinio mokslo kūrėjai darė prielaidą apie gamtos nebūtinumą.
Tai paprasčiausiai reiškia, kad Dievas turėjo daug pasirinkimų, kaip sukurti tvarkingą pasaulį.
Kaip yra daugybė būdų sukurti laikrodį, taip ir Dievas galėjo
daugybe būdų sukurti visatą.
Norėdami atrasti, kaip Jis tai padarė, mokslininkai negalėjo paprasčiausiai nuspėti tokios gamtos tvarkos,
kuri jiems atrodė logiškiausia - remdamiesi vien protu daryti išvadas,
kaip bandė daryti graikų filosofai.
Pavyzdžiui, graikų manymu, kadangi tobuliausia judėjimo forma yra apskritimas,
planetų orbitos turi būti apskritos; vėliau Kepleris
tai paneigė po atidaus stebėjimo.
Iš tiesų dėl savo teologinių įsitikinimų naujieji mokslininkai suvokė, kad, norėdami suprasti Dievo planą,
jie turės stebėti, tikrinti ir matuoti.
Šiems žmonėms gamta buvo tarsi knyga – dieviškojo bendravimo forma,
suprantama žmogiškajam tyrimui.
Dėl šios priežasties jie taip pat sukūrė „gamtos dėsnių“ sąvoką, reiškiančią, kad
Dievas valdo gamtos tvarką.
Mokslas buvo būdas tą tvarką iššifruoti.
Mintis, kad mokslas ir religija prieštarauja vienas kitam, šiandien yra populiari,
tačiau mokslo istorija rodo ką kita.
Visi mes: ir pasauliečiai, ir mokslininkai esame labai skolingi judėjų-krikščionių tradicijai.
Be šios tradicijos gyventume daug primityvesniame pasaulyje tiek moraliniu,
tiek moksliniu aspektu.
Esu Styvenas Meyer'is, „Discovery“ instituto istorikas ir mokslo filosofas
Preigerio universitete.