1966 m. žurnalo „Time“ viršelyje buvo svarbiausio numerio
straipsnio antraštė: „Ar Dievas mirė?“ Viršelis atspindėjo
tai, kad daugelis žmonių pritarė kultūriniam
pasakojimui, jog Dievas yra atgyvena –
jog mokslui tobulėjant vis mažiau reikia „Dievo“ visatai paaiškinti.
Tačiau paaiškėjo, kad gandai apie Dievo mirtį buvo per ankstyvi. Iš tikrųjų
bene geriausi argumentai, pagrindžiantys Dievo egzistavimą, yra iš paties mokslo.
Štai pati istorija. Tais pačiais metais, kai „Time“
pasirodė šiuo metu garsi antraštė, astronomas Karlas
Seiganas (Carl Sagan) paskelbė, jog yra du būtini
kriterijai, kad planetoje galėtų egzistuoti gyvybė:
tinkama žvaigždė ir tinkamas planetos atstumas nuo tos
žvaigždės. Atsižvelgiant į tai, kad visatoje yra maždaug
oktilijonas planetų (tai yra vienetas, po kurio seka 24 nuliai), turėtų būti
apie septilijoną planetų (t. y. vienetas, po
kurio eina 21 nulis), galinčių palaikyti gyvybę.
Turėdami tokius įspūdingus šansus, mokslininkai buvo
optimistiškai nusiteikę, kad nežemiškų būtybių paieškos
(SETI) – ambicingas projektas, pradėtas XX a. 7 dešimtmetyje, – tikrai netrukus
padės ką nors aptikti. Naudodami didžiulį
radijo teleskopų tinklą, mokslininkai klausėsi
signalų, kurie primintų užkoduotą
intelektą. Tačiau bėgant metams visatos tyla
kurtino. Nuo 2014 m. tyrėjai neaptiko visiškai nieko
(t. y. nulį, po kurio eina begalinis skaičius nulių).
Kas nutiko? Gilėjant mūsų žinioms apie visatą, tapo aišku, kad iš tiesų egzistuoja
kur kas daugiau gyvybei būtinų veiksnių, tuo
labiau protingai gyvybei, nei manė K. Seiganas.
Jo du parametrai išaugo iki 10, tada 20, paskui 50, o tai reiškė,
kad atitinkamai sumažėjo ir potencialiai gyvybę palaikančių planetų skaičius.
Šis skaičius sumažėjo iki kelių tūkstančių planetų ir toliau mažėjo.
Net SETI šalininkai pripažino šią problemą. Piteris
Šenkelis (Peter Schenkel) 2006 m. straipsnyje žurnalui
„Sceptical Inquirer“, kuris labai remia ateizmą, rašė:
„Atsižvelgdami į naujus atradimus ir įžvalgas <...>,
turėtume ramiai pripažinti, kad ankstyvieji vertinimai <...> gali būti nebeįtikinami.“
Šiandien yra žinoma daugiau kaip 200 parametrų,
būtinų, kad planetoje galėtų egzistuoti gyvybė,
ir kiekvienas iš jų turi būti idealus, antraip viskas žlugs. Pavyzdžiui,
be masyvios, stiprią gravitaciją turinčios planetos, tokios
kaip Jupiteris, atitraukiančios asteroidus, Žemė būtų
panašesnė į tarpžvaigždinę smiginio lentą, o ne į žaliuojantį rutulį.
Paprastai tariant, gyvybės tikimybė visatoje yra stulbinamai maža.
Tačiau mes ne tik egzistuojame, bet ir kalbame
apie egzistavimą. Kuo tai galima paaiškinti?
Ar kiekvienas iš tų daugybės parametrų galėjo būti tobulas atsitiktinai?
Kuriuo momentu būtų teisinga pripažinti, kad pats mokslas teigia, jog negalime
būti atsitiktinių jėgų rezultatas? Ar prielaida,
kad intelektas sukūrė šias tobulas sąlygas,
iš tiesų nereikalauja kur kas mažiau
tikėjimo nei tikėjimas, kad gyvybę palaikanti
Žemė tiesiog atsitiktinai nugalėjo neįsivaizduojamai didelius sunkumus?
Bet palaukite, yra ir daugiau.
Tikslus suderintumas, reikalingas gyvybei egzistuoti
planetoje, yra niekis, palyginti su tiksliu suderintumu,
reikalingu tam, kad visata apskritai
egzistuotų. Pavyzdžiui, astrofizikai dabar žino,
kad keturių pagrindinių jėgų – gravitacijos,
elektromagnetinės jėgos, stipriosios ir silpnosios
branduolinių jėgų reikšmės buvo nustatytos praėjus
mažiau nei vienai milijoninei sekundės daliai po Didžiojo
sprogimo. Jei nors kiek pakeistume bet kurią
iš šių keturių verčių, tokia visata, kokią
pažįstame, negalėtų egzistuoti.
Pavyzdžiui, jei stipriosios branduolinės jėgos ir
elektromagnetinės jėgos santykis būtų nukrypęs nors
mažų mažiausia dalelyte, tuomet
apskritai nebūtų galėjusios susiformuoti jokios žvaigždės. Padauginkite šį
vienintelį parametrą iš visų kitų būtinų sąlygų, ir tikimybė, kad visata egzistuos,
yra tokia stulbinamai astronomiškai maža, kad mintis,
jog viskas „tiesiog įvyko“, prieštarauja sveikam
protui. Tai būtų tas pats, kas mesti monetą ir 10 kvintilijonų kartų
iš eilės iškristų herbas. Nelabai tikiu.
Fredas Hoilas (Fred Hoyle), astronomas, sukūręs
terminą „Didysis sprogimas“, sakė, kad jo ateizmą
„labai supurtė“ šie pokyčiai. Vienas žymiausių pasaulyje fizikų teoretikų
Polas Deivisas (Paul Davies) sakė, kad
„sumanymo požymiai yra pribloškiantys“. Netgi
Kristoferis Hičensas (Christopher Hitchens), vienas agresyviausių
ateizmo šalininkų, pripažino, kad „be jokios abejonės,
tikslaus suderintumo argumentas buvo galingiausias kitos pusės argumentas“.
Oksfordo universiteto matematikos profesorius daktaras
Džonas Lenoksas (John Lennox) yra pasakęs, kad
„kuo daugiau sužinome apie mūsų visatą, tuo labiau hipotezė,
jog egzistuoja Kūrėjas <...>, tampa vis patikimesnė
kaip geriausias paaiškinimas, kodėl mes esame čia“.
Didžiausias visų laikų stebuklas yra visata. Tai
– visų stebuklų stebuklas, kuris neišvengiamai
nurodo į kažką arba Kažką, esantį už jos pačios ribų.
Aš esu Erikas Metaksas iš Preigerio universiteto.