Evoliucija.
Apie ją sužinojote vidurinėje mokykloje.
Ji vyksta taip: gyvybė prasidėjo nuo labai paprastų formų, o paskui per
šimtus milijonų metų palaipsniui virto visomis formomis, kurias matome šiandien.
Nuo bakterijų iki Bethoveno.
Žinoma, ne tiesia linija, bet viskas vyko maždaug taip.
Tokią teoriją 1859 m. pasiūlė Čarlzas Darvinas, ir per pastarąjį šimtmetį mokslo
bendruomenė su tam tikrais pakeitimais ją priėmė kaip neginčijamą.
Kaip sako evoliucijos biologas Ričardas Dawkins'as, „Jei sutinkate žmogų, kuris teigia
netikintis evoliucija, jis yra arba neišmanėlis, arba kvailys, arba beprotis.“
Bet ar tai – tiesa?
Ar nėra mokslinių priežasčių abejoti evoliuciniu gyvybės kilmės aiškinimu?
2016 m. lapkričio mėn. dalyvavau Londone vykusioje konferencijoje, kurią surengė kai kurie
žymiausi pasaulio evoliucinės biologijos specialistai.
Tikslas – atkreipti dėmesį į vis didėjančias abejones dėl šiuolaikinės Darvino teorijos versijos.
Pažvelkime tik į dvi mokslines priežastis, verčiančias abejoti šia teorija.
Pirma, Kambro sprogimas.
Prieš 530 mln. metų įvyko keistas ir nuostabus dalykas. Per geologiškai trumpą laiko tarpą –
dešimt milijonų metų – staiga atsirado daugybė pagrindinių gyvūnų grupių, kurias
mokslininkai vadina „tipais“ (angl. phyla).
Šios naujos gyvūnų formos – daugumos šiandien matomų gyvūnų
kūno formų prototipai – buvo aptiktos fosilijose be ankstesnių protėvių įrodymų.
Ar supratote?
Atsirado labai daug įvairių gyvūnų, neturinčių jokių pastebimų pirmtakų.
Iš kur jie atsirado?
Šis klausimas Darvinui iš tiesų kėlė nerimą.
Jis pripažino, kad negalėtų pateikti „patenkinamo atsakymo“.
To negali padaryti ir šių dienų mokslininkai.
Garsus biologas Eugenijus Koonin'as iš Nacionalinio biotechnologijų informacijos centro
staigų Kambro gyvūnų ir kitų organizmų, tokių kaip dinozaurai, paukščiai, žydintys
augalai ir žinduoliai, atsiradimą apibūdina kaip „biologinių Didžiųjų sprogimų“ modelį.
Taigi kas nulėmė visų šių naujų gyvybės formų atsiradimą?
Šis klausimas nukreipia į antrą didelę abejonę – DNR mįslę.
XX a. 6 dešimtmetyje Džeimsas Watson'as ir Fransis Crick'as padarė stulbinantį
atradimą: DNR molekulėje informacija saugoma kaip 4 ženklų skaitmeninis kodas.
DNR spiralės viduje esančios tiksliai išdėstytos cheminių medžiagų grandinės saugo instrukcijas –
informaciją, pagal kurią kuriami svarbiausi baltymai, reikalingi ląstelėms išgyventi.
Jei cheminės „raidės“ DNR tekste nėra tinkamai išdėstytos,
baltymo molekulė nesusidarys.
Nėra baltymų – nėra ląstelių.
Nėra ląstelių – nėra gyvų organizmų.
Bilas Geitsas yra pasakęs: „DNR yra tarsi kompiuterinė programa.“
Akimirką apie tai pagalvokime.
Kad kompiuteriai veiktų greičiau ir atliktų daugiau funkcijų, jiems reikia naujo kodo.
Tas pats pasakytina ir apie gyvybę: norint sukurti naujas gyvybės formas,
evoliucijos proceso metu reikėjo sukurti naują genetinę informaciją – naują kodą.
Tačiau dėl to kyla klausimų apie kūrybinę natūraliosios atrankos ir mutacijų galią.
Natūralioji atranka yra paprastas rūšiavimo procesas.
Rūšys išsaugo palankias mutacijas, kurios leidžia joms išgyventi, ir pašalina blogas mutacijas,
dėl kurių jų nariai išmiršta.
Niekas neabejoja, kad natūralioji atranka yra realus procesas ir kad jo metu atsiranda nedidelių
variacijų, tačiau daugelis biologų dabar abejoja, ar jos metu atsiranda didelių biologinių formų naujovių.
Norėdami suprasti kodėl, dar kartą pagalvokite apie programinę įrangą.
Kas atsitiks, jei į kompiuterio kodą įvesite keletą atsitiktinių pakeitimų?
Tikėtina, kad jį sugadinsite, tiesa?
Nors jis vis dar gali veikti, jei jo per daug nepakeisite.
Tačiau jei padarysite daugiau atsitiktinių pakeitimų, jūsų programa apskritai nustos veikti.
Tikrai negalite to daryti toliau ir tikėtis, kad atsiras kokia nors šauni, nauja programa.
Tam yra matematinė priežastis.
Visuose koduose ir kalbose yra kur kas daugiau būdų išdėstyti
simbolius, kurie sukuria nesąmones, nei tokių, kurie sukuria prasmingas sekas.
Tai galioja ir DNR.
Atminkite, kad natūraliosios atrankos metu „atrenkamos“ tik tos sekos, kurias sukuria atsitiktinės mutacijos.
Tačiau eksperimentais nustatyta, kad DNR sekos, iš kurių gali susidaryti stabilūs baltymai,
yra be galo retos, taigi, jas atsitiktinai atrasti labai sunku.
Kiek retos?
Dirbdamas Kembridžo universitete, molekulinis biologas Daglasas Axe'as įrodė, kad kiekvienai
DNR sekai, kuri sukuria palyginti trumpą funkcionalų baltymą, tenka
10 77-uoju laipsniu nefunkcionalių sekų.
Dabar pagalvokite, kad mūsų galaktikoje yra tik 10 65-uoju laipsniu atomų.
Taigi rasti naują DNR seką, galinčią sukurti funkcionalų baltymą, yra tas pats, kas
užrištomis akimis rasti vieną pažymėtą atomą trilijone tokių, kaip mūsiškė, galaktikų.
Lyg adatą šieno kupetoje!
Kaip parodau savo knygoje „Darvino abejonė“, net 4-ių mlrd. gyvybės istorijos metų
nepakanka tokiai didelei paieškos problemai įveikti.
Taigi, dvi rimtos abejonės dėl šiuolaikinės Darvino teorijos: Kambro sprogimas –
staigus naujų gyvūnų formų atsiradimas, kurio evoliucijos teorija nesugebėjo paaiškinti, ir DNR mįslė –
atsitiktinių mutacijų, sukuriančių informaciją, reikalingą naujoms gyvūnų
formoms sukurti, neįtikimumas.
Šias problemas žinantys mokslininkai nėra „neišmanėliai, kvailiai ar bepročiai“;
jie tiesiog yra deramai skeptiški.
Aš esu Styvenas Meyer'is iš „Discovery“ instituto Preigerio universitete.