Marijos apsireiškimų, nė vienas taip nesužavėjo pasaulio,
kaip jos pasirodymas trims vaikams Fatimoje,
Portugalijoje, 1917 metais.
Tie trys vaikai buvo Liucija dos Santos (Lucia dos Santos) ir
jos pusbroliai Jacinta ir Franciskas Marto (Francisco Marto).
Jie buvo neturtingi ir menkai išsilavinę.
Tačiau vieną dieną, kai jie ganė avis,
jie ėmė kalbėtis su angelu.
Angelas mokė juos, kaip augti
maldos praktikoje, ir skatino juos
daryti aukas.
Atrodė, kad jis ruošia juos kažkokiai
didžiai užduočiai.
Tos užduoties pobūdis paaiškėjo
tų pačių metų gegužės 13 dieną, kai vaikus
aplankė švytinti ponia.
„Ryškesnė už saulę“, – sakė jie, – „su
šviesa, tyresne už krištolą.“
Jos žinia vaikams buvo labai panaši
į tą, kurią jie girdėjo iš angelo.
Ji ragino juos melstis ir atgailauti.
Vaikai tarpusavyje susitarė niekam
nepasakoti apie savo dangiškuosius lankytojus, bet Jacinta
prasitarė savo motinai, ir netrukus visas
kaimas sužinojo.
Tada žinia pasklido už kaimo ribų.
Minia pradėjo rinktis aplink vaikus
kiekvieno mėnesio 13 dieną – tą dieną,
kai ponia reguliariai pasirodydavo.
Portugalija, kaip ir daugelis to meto šalių,
išgyveno galingą sekuliarizacijos bangą.
Revoliuciniai judėjimai visoje Europoje siekė susilpninti
Bažnyčios įtaką, ir jie tai darė per įstatymus,
propagandą ir net valstybės remiamas patyčias.
Kai pranešimai apie apsireiškimus pasklido plačiau, vietos
pareigūnai jautėsi nepatogiai.
Jie privertė vaikus ištverti atšiaurias tardymus
ir net kuriam laikui juos įkalino.
Vietos dvasininkai vargiai palaikė labiau, ir
daugelis žmonių baiminosi, kad apsireiškimai buvo
apgaulė, surengta vienos ar kitos politinės partijos.
Vieno mėnesio 13 dieną dvasininkai, bendradarbiaudami
su civilinėmis valdžios institucijomis,
iš tikrųjų pagrobė vaikus pakeliui į
vietą, kur jie paprastai matydavo ponią.
Bet niekas negalėjo paneigti pokyčių,
kurie vyko Liucijos,
Jacintos ir Francisko gyvenimuose. Jie rimtai ėmėsi maldos ir
griežto pasninko bei kitų tradicinių atgailos būdų.
Jie įvedė dvasinę tvarką ir drausmę į savo
kasdienį gyvenimą.
Taigi jų asmeninis atsivertimas padarė jų liudijimą patikimą
pasauliui.
Ir iš tiesų, pasaulis tai pastebėjo.
Amerikos ir Europos laikraščiai siuntė reporterius į Fatimą,
kad sektų istorijos eigą.
Apsireiškimai netgi pateko į pirmuosius
tolimojo „New York Times“ puslapius.
Istorijos detalės kartais buvo sensacingos,
bet jos buvo tikros.
Ponia vaikams buvo perdavusi tam tikrų žinių,
kuriomis jie galėjo dalytis su pasauliu, ir kitų,
kurias turėjo laikyti paslaptyje.
Spėlionės apie trijų
paslapčių turinį sklido plačiai, kurios buvo palaipsniui atskleistos per
kitus 83 metus.
Kokios yra Fatimos paslaptys?
Pirmoji buvo pragaro vizija, kuri
įkvėpė vaikus didesnei atgailai už
nusidėjėlių atsivertimą.
Antroji paslaptis buvo apie evangelizaciją.
Švenčiausioji Mergelė paragino paaukoti
Rusiją jos Nekaltajai Širdžiai ir paprašė katalikų
priimti atgailos Komuniją
kiekvieno mėnesio pirmąjį šeštadienį.
Trečioji paslaptis buvo laikoma paslaptyje iki
tūkstantmečių sandūros.
Ji apėmė apokaliptinę istorijos viziją,
kuri netrukus turėjo išsipildyti.
Popiežius Benediktas XVI sakė, kad ji pirmiausia buvo apie
Bažnyčios kančią.
Taigi jos žinia yra tiek amžina,
tiek ir konkreti.
Paklaustas apie paslėptąją Fatimos paslaptį,
Popiežius šventasis Jonas Paulius II išimdavo savo rožinį ir sakydavo žmonėms, kad tai
yra Fatimos paslaptis.
Fatimos regėtojai numatė didžiuosius
XX amžiaus išbandymus, tokius kaip komunizmo
iškilimas ir pasaulinių karų baisumai.
Bet jų paslaptis tebėra aktuali, ir ji yra visiems akivaizdi.
Tai malda.
Tai būdas, kuriuo mes artėjame prie Jėzaus
per rožinio slėpinius.