Ar racionalu tikėti į Dievą? Daugelis žmonių mano, kad tikėjimas ir protas
yra priešingybės, kad tikėjimas į Dievą ir griežtas
loginis mąstymas yra tarsi aliejus ir vanduo.
Jie klysta. Tikėjimas į Dievą yra kur kas racionalesnis už ateizmą.
Logika gali įrodyti, kad Dievas yra. Jei į visatą žvelgsite sveiku ir atviru protu,
pamatysite, kad joje pilna Dievo pirštų atspaudų. Galima pradėti nuo Tomo
Akviniečio, didžio XIII a. Filosofo ir teologo, argumento.
Argumentas pradedamas nelabai stebinančia pastaba, kad daiktai juda.
Tačiau niekas nejuda be priežasties. Kas nors turi būti to judėjimo priežastis.
O tai, kas sukėlė tą judėjimą, turi būti sukelta kažko kito, ir
taip toliau. Tačiau ši priežasčių grandinė negali tęstis amžinai.
Ji turi turėti pradžią. Turi būti nejudantis Judintojas,
nuo kurio prasidėtų visas judėjimas visatoje:
pirmasis domino kauliukas, nuo kurio pajudėtų visa kitų
kauliukų seka, nes paprasta materija pati niekada nejuda.
Šiuolaikinis prieštaravimas šiam argumentui yra
tas, kad kai kurie judesiai kvantinėje mechanikoje,
pavyzdžiui, radioaktyvusis skilimas, neturi jokios
pastebimos priežasties. Bet palaukite akimirką.
Tai, kad mokslininkai nemato priežasties, nereiškia, kad jos
nėra. Tai tik reiškia, kad mokslas jos dar neišsiaiškino.
Galbūt kada nors jie tai padarys. Bet tada
reikės rasti naują priežastį, kuri paaiškintų tą
priežastį. Ir taip toliau, ir taip toliau. Vis
dėlto mokslas niekada neras pirmosios priežasties.
Tai nėra joks kaltinimas mokslui. Tai paprasčiausiai
reiškia, kad pirmoji priežastis yra už mokslo ribų.
Kitas būdas paaiškinti šį argumentą:
viskas, kas prasideda, turi turėti priežastį.
Niekas negali atsirasti iš nieko. Taigi
jei nėra pirmosios priežasties, negali būti ir
antrosios priežasties. Arba apskritai nieko.
Kitaip tariant, jei nėra Kūrėjo, negali būti ir visatos.
Tačiau kas būtų, jei visata būtų be galo sena,
galite paklausti? Visi mokslininkai sutinka,
kad visata nėra be galo sena, kad jos pradžia buvo Didysis sprogimas.
Jei visata turėjo pradžią, tuomet ji neprivalėjo egzistuoti.
O dalykai, kurie neprivalo egzistuoti, turi turėti priežastį. Šį argumentą patvirtina
Didžiojo sprogimo kosmologija. Dabar žinome, kad
visa materija, t. y. visa Visata, atsirado maždaug
prieš 13,7 mlrd. metų ir nuo to laiko plečiasi bei vėsta.
Tuo jau neabejoja nė vienas mokslininkas, nors, kol tai
nebuvo moksliškai įrodyta, ateistai tai vadino užmaskuotu
kreacionizmu. Dabar prie šios prielaidos pridėkite labai
logišką antrą prielaidą – priežastingumo principą,
kad niekas neprasideda be atitinkamos priežasties.
Gauname tokią išvadą: kadangi buvo Didysis
sprogimas, turi būti ir Didysis sprogdintojas.
Bet ar šis Didysis sprogdintojas yra Dievas?
Kodėl tai negalėtų būti tiesiog kita visata?
Todėl, kad pagal Einšteino bendrąją reliatyvumo teoriją, visas laikas materijai yra
reliatyvus, o kadangi visa materija prasidėjo prieš 13,7 mlrd. metų, tada prasidėjo
ir visas laikas. Taigi prieš Didįjį sprogimą nebuvo jokio laiko.
Net jei yra laikas prieš Didįjį sprogimą, net
jei egzistuoja daugybė visatų, t. y. Daugybė visatų su daugybe Didžiųjų
sprogimų, o tai, remiantis stygų teorija, yra matematiškai įmanoma,
jos taip pat turi turėti pradžią. Absoliuti pradžia yra tai, ką dauguma žmonių
turi omenyje sakydami „Dievas“. Tačiau kai kurie ateistai mano, kad
begalinio skaičiaus kitų visatų egzistavimas yra
racionalesnis už Kūrėjo egzistavimą. Nesvarbu, kad
nėra jokių empirinių įrodymų, jog kuri nors iš šių visatų egzistuoja, jau
nekalbant apie tūkstantį arba gazilijoną.
Išvadai, kad Dievas egzistuoja, nereikia tikėjimo.
Ateizmas reikalauja tikėjimo. Reikia tikėti, kad viskas atsirado iš nieko.
Norint tikėti tuo, kad viskas kyla iš Dievo, reikia tik proto.
Aš esu Pyteris Kreeftas, Bostono koledžo filosofijos
profesorius, Preigerio universiteto bendradarbis.