XV ir XVI amžiuose vietiniai
Meksiko gyventojai patyrė užkariavimus, pirma iš
actekų, o paskui iš ispanų konkistadorų.
Actekams buvo įprasta
užkariautus žmones rinkti aukomis žmonių
aukojimams, aukojamiems gyvačių dievui Kecalkoatliui.
Pagal pačių actekų pasakojimus, tai kainavo
ketvirtį milijono žmonių gyvybių per metus.
Vienos šventyklos dedikacijos metu,
šventės, trukusios keturias dienas, metu jie papjovė daugiau nei
80 000 vyrų ir moterų.
Kaip galite įsivaizduoti, šie vietiniai žmonės
gyveno gamtos ir antgamtinio siaubo kupiną gyvenimą.
Tačiau baimė savo stabams juos
laikė įkalintus stabmeldystėje, ir jie priešinosi atsivertimui į
krikščionių tikėjimą.
Geriausios gabių misionierių pastangos pasirodė esančios
neveiksmingos.
Tada, 1531 m., Švenčiausioji Mergelė Marija pasirodė
Meksike valstiečiui, vardu
Juanas Diegas.
Jis buvo vyresnio amžiaus, paprastas žmogus,
atsivertęs į katalikų tikėjimą, ir jis
skubėjo į Mišias, kai
pasirodė Dievo Motina.
Ji paprašė jo eiti pas vyskupą
ir paprašyti, kad būtų pastatyta bažnyčia
jos garbei toje pačioje vietoje, Tepeyac kalne.
Vyskupas buvo skeptiškas ir paprašė Juano Diego
pateikti ženklą, kad regėjimas
buvo autentiškas.
Kai Juanas Diegas kitą kartą pamatė Dievo Motiną, ji
pripildė jo apsiaustą rožių, nors
buvo žiema ir rožės nežydėjo.
Kai vyskupas paėmė rožes iš Juano
Diego grubaus drabužio, vyrai pamatė, kad Marija
stebuklingai paliko savo atvaizdą ant audinio.
Juano Diego apsiaustas buvo pagamintas iš kaktuso pluošto,
todėl relikvija neturėjo išlikti penkiasdešimt metų.
Būkime atviri, po penkerių metų ji turėjo
būti subyrėjusi.
Bet dabar ji išliko pusę tūkstantmečio, ir
jos atvaizdas vis dar žvelgia gailestingomis
akimis į šimtus tūkstančių piligrimų.
Kas atsitiko po Juano Diego apsilankymo?
Na, vyskupas pastatė tą bažnyčią Tepeyac,
žinoma, ir netrukus devyni milijonai vietinių Amerikos
žmonių priėmė krikščionių tikėjimą.
Visas žemynas atsivertė į katalikybę.
Ten, kur misionieriams ir kariuomenei nepavyko,
paprastam žmogui pavyko padedant
jo palaimintajai Motinai.
Marija pasakė Juanui Diegui: „Argi aš ne čia,
aš, kuri turiu garbės būti tavo Motina?
Argi tu ne mano šešėlyje ir ne po
mano apsauga?
Argi tu ne mano mantijos
klostėje, mano rankų glėbyje?
Ar tau dar ko nors reikia?
Ar mums dar ko nors reikia?
Bažnyčia mus kviečia imtis naujos
evangelizacijos, ir ši užduotis atrodo bauginanti.
Iš tiesų, ji atrodo tiesiog neįmanoma.
Bet ar šiandieninės kliūtys yra didesnės nei
1531 m. tam žmogui
ant Tepeyac kalvos?
Juanui Diegui buvo per 50.
Jis buvo laikomas senu žmogumi, ir jis
jau buvo viršijęs savo gyvenimo trukmę.
Tačiau jo evangelizacinis gyvenimas dar tik prasidėjo.
Ir pažiūrėkite, ką jam pavyko pasiekti.
Pažiūrėkite, ką Dievas sugebėjo pasiekti per jį.
Pažiūrėkite, ką jo Motina jį įkvėpė padaryti.
Koks, jūsų manymu, yra Dievo planas
tau ir man?