Ar Visata visada egzistavo? Ar vis dėlto ji turėjo pradžią? Jei taip, kaip ji prasidėjo?
Nuo seniausių laikų filosofai ir teologai svarstė šiuos klausimus.
Tačiau tik XX amžiuje daugybė stulbinančių mokslo atradimų leido
mums pagaliau gauti atsakymų.
Tai prasidėjo 1912 m., kai amerikiečių astronomas Vestas Slipher'is pastebėjo, kad šviesa, sklindanti iš
tolimų ūkų (dulkių ir dujų debesų kosminėje erdvėje), atrodo raudonesnė, nei tikėtasi.
Kodėl tai buvo svarbu?
Štai čia galime pasitelkti žinias iš vidurinės mokyklos.
Prisimenate, ką mokėtės apie Doplerio efektą? Garso, šviesos arba kitų bangų dažnis keičiasi,
kai šaltinis ir stebėtojas artėja (arba tolsta nuo) vienas kito.
Kad tai pademonstruotų, mokytojas tikriausiai paleido traukinio signalo įrašą:
traukiniui tolstant, signalo garsas žemėja, t. y. garso banga ilgėja.
Tas pats vyksta ir šviesos atveju.
Jei tolima žvaigždė arba galaktika tolsta nuo mūsų, šviesos banga, sklindanti iš jos,
taip pat ilgėja. Kadangi regimosios šviesos spektre raudona šviesa atitinka
ilgiausią bangos ilgį, fizikai sako, kad ištempta šviesa yra „raudonesnė“.
Šis „raudonojo poslinkio“ požymis leidžia manyti, kad ūkas nuo mūsų tolsta.
1924 m. astronomas Edvinas Hubble'as, dirbdamas nauju 100 colių teleskopu ant Vilsono kalno
Kalifornijoje, parodė, kad V. Slipher'io ūkai yra ne tik dujų debesys aplink
tolimas žvaigždes, bet iš tikrųjų tolimos galaktikos už mūsų Paukščių Tako.
Netrukus po to belgų fizikas Žoržas Lemetras susiejo V. Slipher'io raudonojo poslinkio duomenis
su E. Hablo išmatuotais atstumais iki kitų galaktikų. Ž. Lemetras parodė, kad tolimesnės
galaktikos tolsta greičiau nei artimesnės. Tai leido manyti, kad Visata visomis
erdvės kryptimis plečiasi sferiniu būdu, tarsi pripučiamas balionas, nuo vienintelio
sprogimo pradžios – nuo „Didžiojo sprogimo“.
Keista, kad Albertas Einšteinas anksčiau buvo priartėjęs prie šios idėjos, bet vėliau ją atmetė.
A. Einšteino naujojoje gravitacijos teorijoje (bendrojoje reliatyvumo teorijoje), numatyta,
kad masyvūs kūnai išgaubia erdvę, kaip boulingo kamuolys - batutą.
A. Einšteino gravitacijos samprata reiškė, kad erdvė susitrauktų, jei gravitacijos
nuolat neatsvertų erdvės plėtimasis. Dėl šios priežasties A. Einšteinas pasiūlė nuolat veikiančią
stūmos jėgą (kosmologinę konstantą), kuri neutralizuotų gravitacinę trauką. Tačiau tai reiškė dinamišką
ir besiplečiančią Visatą... o taip pat ir jos pradžią.
Kad išvengtų tokios išvados, A. Einšteinas pakeitė savo paties lygtis ir savavališkai priskyrė
tikslią plėtimosi jėgos vertę, kad užtikrintų tikslią gravitacijos ir stūmos jėgos pusiausvyrą.
Taip jis pavaizdavo Visatą tobulai stabilios, statiškos būsenos – nei besiplečiančią nuo
pradžios, nei begniūžtančią.
Tačiau po V. Slipher'io ir E. Hablo atradimų dangus atsiliepė. 1927 m. Ž. Lametras pranešė A. Einšteinui
(beje, taksi automobilyje) apie raudonojo poslinkio įrodymus, kad Visata plečiasi.
1931 m. A. Einšteinas aplankė E. Hablą Vilsono kalno observatorijoje ir pats apžiūrėjo įrodymus.
Vėliau jis pranešė, kad Visatos pradžios įrodymų neigimas
buvo „didžiausia mano mokslinės karjeros klaida“.
XX amžiuje fizikai pasiūlė kitų teorijų, neigiančių kosmoso pradžią.
Vienas po kito nauji įrodymai rodė, kad kiekviena iš jų yra netinkama. Po 1990 m.
Didžiojo sprogimo teorija įsivyravo kaip geriausiai paaiškinanti daugybę astronominių įrodymų.
Taigi kodėl tokie įrodymai nuliūdino A. Einšteiną ir daugelį kitų mokslininkų?
Prinstono universiteto fizikas Robertas Dicke'is paaiškino: „[Jei Visata būtų amžina, tai]
atleistų mus nuo būtinybės paaiškinti materijos atsiradimą kažkuriuo konkrečiu praeities momentu.“
Taip ir būtų.
Tačiau jei fizinė materijos, energijos, erdvės ir laiko Visata turėjo pradžią, pasidaro
nepaprastai sunku įsivaizduoti fizinę arba materialią Visatos atsiradimo priežastį.
Juk per Didįjį sprogimą pirmiausia atsirado materija ir energija. Prieš tai dar nebuvo jokios materijos
arba energijos, kuri būtų galėjusi tai sukelti. Vadinasi, kad ir kas būtų Visatos atsiradimo priežastis, ji
turėtų būti nemateriali ir egzistuoti už erdvės ir laiko ribų.
Daugeliui mokslininkų ir filosofų visa tai labai primena pirmuosius Biblijos žodžius:
„Pradžioje Dievas sukūrė dangų ir žemę.“
Aš esu Styvenas Meyer'is iš „Discovery“ instituto ir knygos „Sugrįžimas prie Dievo hipotezės“ autorius,
Preigerio universiteto bendradarbis.