203-iaisiais metais Romos valdžia suėmė
22-iejų metų krikščionę vardu Perpetua.
Ją kaltino ne tiek tuo, kad ji garbino Jėzų,
bet ji nusikalto tuo, kad garbino tik Jį ir
atsisakė garbinti kitus dievus.
Dėl to, ji buvo apkaltinta išdavyste ir nuteista myriop.
Ši pavojinga idėja, kad vienintelis Kristus yra kelias
pas Dievą, yra vadinama „krikščioniškuoju partikuliarzimu“
ir šiandien yra tiek pat skandalinga, kaip ir prieš du tūkstantmečius.
Kita vertus, pasak religinio pliuralizmo: visos pasaulio religijos yra
vienodai teisingos, o Kristus – tik vienas iš daugelio kelių.
Kai kurie religiniai pliuralistai teigia, kad
visos pasaulio religijos moko praktiškai to paties,
todėl yra vienodai teisingos. Tačiau tai aiškiai klaidinga.
Didžiosios religijos dažnai viena kitai prieštarauja.
Palyginkime islamą ir budizmą.
Musulmonai tiki, kad egzistuoja asmeniškas Dievas,
kuris sukūrė pasaulį, žmogus yra nuodėmingas ir praleis
amžinybę danguje arba pragare, o išganymas pasiekiamas tikėjimu ir gerais darbais.
Tačiau budistai visa tai neigia.
Jų supratimu, galutinė realybė nėra asmeniška, pasaulis nebuvo sukurtas, žmogus
nėra nei nuodėmingas, nei turi išliekančios savasties,
o gyvenimo tikslas nėra išganymas, bet išnykimas.
Kadangi šios pasaulėžiūros viena kitai
prieštarauja, abi jos negali būti teisingos.
Tiesą sakant, visos didžiosios pasaulio religijos
prieštarauja viena kitai, neįmanoma, kad jos
visos būtų teisingos.
Kiti religiniai pliuralistai sako, kad visos religijos yra klaidingos.
Jos yra vienodai teisėtos tiesos paieškų kultūrinės išraiškos.
Tačiau, kodėl reiktų taip manyti?
Kodėl viena konkreti religija negali būti teisinga?
Panagrinėjus argumentus religiniam pliuralizmui,
matyti, kad kai kurie jų yra vadovėliniai
loginių klaidų pavyzdžiai.
Tarkime, kiekvienas manatis krikščionybę esant
teisinga, o kitus požiūrius klaidingus, yra arogantiškas.
Vadinasi, krikščionybė klysta.
Šia logine klaida, vadinama „ad hominem“, bandoma nuginčyti kieno nors poziciją,
kritikuojant jo asmenybę.
Tai yra klaida dėl to, kad požiūrio
teisingumas nepriklauso nuo jo besilaikančio
žmogaus asmeninių savybių.
Pavyzdžiui, jei arogantiškas žmogus išrastų vaistus nuo vėžio, jo išdidumas
nereikštų teiginio klaidos.
O mes gydymo neatsisakytume vien dėl išradėjo pasipūtimo.
Negana to, šis prieštaravimas pritaikomas ir
atvirškčiai, mat pliuralistas taip pat įsitikinęs
savo požiūrio teisingumu ir mano kitus klystant.
Taigi, jei asmuo laikytinas arogantišku dėl jo požiūrio, su kuriuo nesutiktų daugelis,
pats pliuralistas būtų arogantiškas.
Štai kitas pliuralisto argumentas.
Religijos yra sąlygotos kultūros.
Jei gimtumėte Pakistane, tikriausiai būtumėte musulmonas,
o jei Airijoje – veikiausiai katalikas.
Kadangi religijos yra kultūriškai sąlygotos, jos nėra objektyviai teisingos.
Tai yra apeliavimo į kilmę klaida, kai bandoma nuneigti poziciją, parodant
kokiu būdu asmuo jos pradėjo laikytis.
Šitai laikytina klaida, nes požiūrio teisingumas
nepriklauso nuo to, kaip asmuo juo patikėjo.
Pavyzdžiui, jei būtumėte gimęs senovės Graikijoje, būtumėte manęs, kad saulė
sukasi aplink žemę.
Ar tai paneigia dabartinį mūsų įsitikinimą, kad žemė sukasi aplink saulę?
Ne.
Dar daugiau, lazda turi du galus.
Jei religinis pliuralistas būtų gimęs Pakistane
ar Airijoje, jis pats veikiausiai būtų
religinis partikuliaristas.
Todėl jo priimamas religinis pliuralizmas tėra išdava to, kad jis gimė šiuolaikinėje
Vakarų kultūroje ir laikytinas klaida.
Tokių loginių klaidų pastebėjimas atskleidžia rimtesnį prieštaravimą
krikščioniškajam partikuliarizmui – negirdėjusiųjų apie Kristų problemą.
Jei Jėzus yra vienintelis kelias pas Dievą, kas
laukia tų, kurie apie Jėzų niekada negirdėjo?
Ar jiems nėra vilties?
Vilties yra ir negirdėjusiems.
Biblijoje teigiama, kad Dievas myli visus ir nori,
kad kiekvienas pas jį ateitų ir rastų amžinąjį gyvenimą.
Dievas visiems žmonėms trokšta išgelbėjimo ir tiesos pažinimo, mat
tarp Dievo ir žmonių yra vienintelis tarpininkas – žmogus, Jėzus Kristus.
Kitame įraše aptarsime, kaip Dievas nutiesė kelią pas Jį kiekvienam.