TERESĖ: Mylimiausioji Jėzaus Širdie,
vienu žodžiu tariant, aš trokštu būti šventa.
Noriu kautis kaip narsi karė.
Bet žinau, kad mano kova vyksta ne atvirame lauke.
Mano kalavijas – meilė.
Ir aš kovosiu dėl Tavo meilės
iki pat savo gyvenimo vakaro.
Ir kadangi meilė įrodoma darbais, šis mažas vaikas barstys gėles prieš Tave.
Aš nepraleisiu nė mažiausios aukos.
Nė žvilgsnio, nė žodžio.
Kiekviena auka –
tai gėlė.
VYRESNIOJI: Todėl, broliai ir seserys, vardan Dievo gailestingumo, raginu jus
aukoti savo kūnus kaip gyvąją auką, šventą ir malonią Dievui.
Tai jūsų tikrasis ir teisingas garbinimas.
TERESĖ: Net jei mano rožes tenka skinti tarp erškėčių,
kuo ilgesni ir aštresni bus spygliai,
tuo saldesnė bus mano giesmė.
LIUDVIKAS: Rožės spindesys ir lelijos baltumas neatima iš mažos našlaitės jos kvapo,
nei iš saulutės – jos paprasto žavesio.
Jei kiekviena maža gėlytė norėtų būti rože, pavasaris prarastų savo grožį.
O Švenčiausioji Jėzaus Širdie,
man ir mano brangiems žmonėms
suteik malonę vykdyti Tavo šventą valią ir priimti džiaugsmus bei vargus
šio praeinančio gyvenimo,
kad vieną dieną galėtume vėl susitikti danguje
per amžius.
TERESĖ: „Jis apginkluos vaiką ugninga širdimi ir kario siela.“
„Jo tyrą ir dorą galvą vainikuos lelijomis ir žiedais.“
„Žana d'Ark, tai tave dangus išrinko.“
Viešpatie, dėl Tavo meilės nebebijau nei mirties, nei ugnies.
Tai Tavęs, o Jėzau, mano siela trokšta.
Mano vienintelis troškimas – matyti Tave, o mano Dieve.
Po savo mirties aš leisiu lyti rožių lietui.
Nes noriu praleisti savo dangų darydama gera žemėje.
Mano Mylimasis, Tavo saldus balsas šaukia mane.
„Ateik“, – sakai man.
„Pakelk akis į savo šventąją tėvynę.“
„Ir garbės sostuose
pamatysi mylimą Tėvą ir brangią Motiną, kuriems esi dėkinga už savo laimę.“
O, aš Jį myliu.
Mano Dieve, aš Tave myliu.