Visi dideli dalykai prasideda nuo mažų dalykų,
taip buvo ir su šia maža sėkla,
vardu Pranciškus, pasėta Dievo rankomis mūsų laikų sode.
Pranciškus labai mylėjo savo tėvą,
labai turtingą pirklį,
bet nemylėjo jo turtų, nes žinojo,
kad dangaus turtai
nepalyginamai vertesni už pasaulio turtus.
Duonos, prašau!
Jis iš pradžių sekė tėvo pėdomis.
Eik šalin!
Net ir jo blogais poelgiais.
Visgi Pranciškus buvo labai malonus
ir turėjo dorą motiną, ponią Piką,
kuri buvo pamaldi ir Dievą mylinti moteris.
Pranciškaus širdyje Dievas sėjo meilę vargšams.
Ačiū tau, sūnau!
Jis pasižadėjo, kad visada dėl Dievo meilės
ką nors duos tiems, kurie prašo.
Pranciškus po truputį pasidavė
blogiems to amžiaus pavyzdžiams ir papročiams.
Tačiau vienas įvykis pakeitė jo gyvenimą ir mūsų istoriją.
Dievas jam kalbėjo:
Kas gali daugiau padaryti dėl tavęs: Viešpats ar vergas?
Viešpats!
Tad kodėl nusigręži nuo Viešpaties ir seki vergu?
Pranciškus paliko tuštybės planus
ir ėmė šlovinti Viešpatį savo gyvenime.
Jis skaitė Evangelijas ir žavėjosi
Kristaus bei Jo apaštalų darbais.
Kiekvieną dieną jo viduje
augo meilė Dievui ir Bažnyčiai - mistiniam Kristaus kūnui.
Vieną dieną Pranciškus sutiko
ligonį, raupsuotąjį. Jis turėjo siaubingą raupsuotųjų baimę.
Jam norėjosi bėgti.
Tačiau širdyje jis pajuto didelę meilę vargšui ligoniui
ir nusprendė įveikti savo baimę.
Pasitelkęs Dievo malonę ir valios
stiprybę, jis nuėjo ieškoti vargšo žmogaus.
Tuomet įvyko didžiulis pasikeitimas.
Tai, kas buvo kartu, tapo saldu,
o kas buvo saldu, tapo kartu.
Jis pajuto saldų meilės,
nesitikinčios jokio atlygio, skonį.
Tačiau taip pat pajuto ir kartų turto,
tuštybės ir iliuzijos pasiekti laimę pasaulyje
per materialines gėrybes skonį.
Vieno pasivaikščiojimo metu jis rado griuvėsiais virtusią bažnyčią
ir daug laiko praleido joje melsdamasis.
Vieną dieną nutiko kažkas nuostabaus.
Jam meldžiantis priešais nukryžiuotąjį Kristų,
atvaizdas pajudino lūpas ir prakalbo:
Pranciškau, Pranciškau, ar matai mano
griūvančią bažnyčią?
Eik ir atstatyk mano bažnyčią.
Pranciškus greitai nubėgo į savo
tėvo parduotuvę ir pasiėmė pinigų tai bažnyčiai atstatyti.
Tačiau tėvas, žinodamas, kad Pranciškus
dalina pinigus vargšams ir atstato
bažnytėlės griuvėsius, labai supyko
ir parodė jam savo nepritarimą.
Jis nesuprato savo sūnaus, kuris stengėsi būti
visiškai paklusnus Dievui, širdies didybės.
O tu, mažasis! Kiek kartų turiu tau sakyti...
Pranciškus, kupinas ramybės ir
džiaugsmo, nustebino tėvą,
atiduodamas jam visus daiktus.
Giedodamas ir šlovindamas Dievą,
Pranciškus atstatė bažnytėlę,
elgetaudamas ir rinkdamas akmenis.
Kaip tik tada jis suprato,
kad mes esame gyvieji Kristaus
Bažnyčios akmenys ir būtent mus
reikia atkurti ir sugrąžinti į šventumo gyvenimą.
Taip prasidėjo jo kelionė skelbiant Evangeliją.
Daugelis sekė jo pavyzdžiu.
Jis visada buvo linksmas ir dėkingas
Dievui už visą kūriniją,
su kiekvienu elgėsi kaip su savo broliu ir seserimi.
Visa tai per malonę ir
Dievo, kuris gyvena ir viešpatauja
per amžių amžius, garbei. Amen.
Šventasis Pranciškau Asyžieti, melskis už mus!