Nuo seno žmonės į dangų žvelgdavo su nuostaba.
Mokslininkai galiausiai suprato stulbinančią tiesą.
Visata įtartinai panaši į sąmoningai sureguliuotą sistemą.
Mūsų egzistencija balansuoja ant neįtikėtino plonumo peilio ašmenų.
Nuo pat visatos atsiradimo momento, pagrindiniai jos parametrai buvo
tiksliai suderinti protingai gyvybei egzistuoti.
Anksčiau mokslininkai manė, kad Didysis sprogimas
buvo visiškas chaosas – atsitiktinė gamtos būklė.
Esą, jei bus pakankamai laiko ir sėkmės, protingos gyvybės formos kažkur atsiras.
Tačiau kuo giliau mokslininkai tyrinėjo
visatą, tuo aiškiau matė, kad yra priešingai.
Pradėjo aiškėti pribloškiančios pradinės sąlygos, nesuvokiamai
tiksliai suderintos, kad leistų atsirasti protingai gyvybei.
Jos vadinamos visuotinėmis konstantomis ir dydžiais.
Šios reikšmės yra tokios tikslios ir tai taip
pritrenkia, kad sunku nupasakoti šių atradimų svarbą.
Įvykiai kosmose veikia ir visus mus.
Kad įsivaizduotumėte tikimybę, imkime sekundes, prabėgusias nuo laiko
pradžios: dešimt 20-tuoju laipsniu, tai yra dešimt su dvidešimt nulių.
O dabar imkime traukos jėgą.
Jei gravitacijos konstanta būtų bent dešimt 60-tuoju laipsniu nukrypusi,
tai būtų pražūtinga.
Visata plėstųsi taip greitai, kad nesusiformuotų žvaigždės, arba
susitrauktų ir rezultatas būtų toks pat.
Jokių žvagždžių.
Jokių planetų.
Jokios gyvybės.
Tiesiogiai dangaus nepatyrinėsi, bet
šviesos spinduliais mus pasiekia informacija
apie tą slėpiningą visatą, kurioje gyvename.
O kaip dėl materijos ir energijos pasiskirstymo ankstyvojoje visatoje?
Jei pasiskirstymas nebūtų be galo tolygus, visata būtų
buvusi priešiška bet kokiai gyvybei.
Įstabu, kad kažkas apskritai egizstuoja!
Tas faktas, kad visata yra tiksliai suderinta gyvybei, nėra prieštaringas.
Kaip tad šį nesuvokiamą suderintumą geriausiai paaiškinti?
Yra trys galimi pasirinkimai: fizikinė būtinybė, atsitiktinumas arba suplanavimas.
Fizikinės būtinybės hipotezė teigia, kad visata
privalėjo būti tiksliai suderinta gyvybei.
Gyvybei priešiška visata yra neįmanomybė.
Nepaisant to, gyvybei nepalanki visata ne
tik įmanoma, bet ir kur kas labiau tikėtina.
Kiekvienas visatą reguliuojančių parametrų
gali įgyti įvairias reikšmes, o tai sustiprina
tikslaus suderintumo netikėtinumą.
O kaip dėl atsitiktinumo?
Dauguma mokslininkų pripažįsta, kad grynas atsitiktinumas
nėra tinkamas tikslaus suderintumo paaiškinimas.
Matematinė tikimybė tiesiog pernelyg maža.
Daugybė mokslininkų bandė ją padidinti,
teigdami multivisatos egzistavimą.
Jų įsivaizdavimu, visatų yra
begalė, o mūsiškė tėra viena iš jų.
Jei egzistuoja neribotas kiekis galimybių gauti
norimą rezultatą, tikimybė bus mūsų pusėje.
Toks mąstymas yra bene didžiausias pagyrimas tikslaus suderintumo argumentui.
Kad paaiškintų tikslų suderintumą, mokslininkai rėmėsi filosofija.
Multivisatos neįmanoma nei aptikti, nei pamatuoti, nei stebėti, nei įrodyti.
Negana to, ji susiduria su triuškinančiu prieštaravimu.
Jei būtume tik vieni multivisatos narių,
savo kasdieniame gyvenime galėtume pateisinti
visokiausius netikėtinumus.
Neturėtume stebėtis, kai ruletė nuolat išsuka raudoną dvidešimtuką.
Juk matematika leidžia manyti, kad tai kažkur multivisatoje vyksta be sukčiavimo.
Tad, kodėl ne čia?
Galiausiai, nei fizinė būtinybė, nei atsitiktinumas nepateikia gero visatos
tikslaus suderintumo paaiškinimo.
Tuo daugiau įrodymų randu, kad visata tam tikra
prasme turėjo žinoti apie mūsų pasirodymą.
Mokslas mus artina prie supratimo kas mes ir kur esame.