Koks yra Dievas? Kaip jį apibūdinti? Kokiomis savybėmis Jis pasižymi?
Mums, krikščionims, labai svarbu turėti gerų atsakymų į šiuos klausimus.
Taip sakau dėl trijų priežasčių. Pirma,
Dievo savybių supratimas leidžia mums apginti
teizmo nuoseklumą. Daug šiuolaikinių prieštaravimų Dievo buvimui grindžiami tuo,
kad Dievas negali turėti tam tikrų savybių. Pavyzdžiui, blogio problema
paprastai formuluojama maždaug taip. Jei Dievas
būtų tobulai geras, Jis norėtų atsikratyti
blogio pasaulyje. O, jei Jis būtų visagalis,
Jis galėtų pašalinti blogį. Tačiau,
kaip visi žinome, blogis egzistuoja. Todėl Dievas arba nėra tobulai geras, arba Jis
nėra visagalis. Abejų savybių turėti negali.
Kitas prieštaravimo, paremto Dievo savybėmis,
pavyzdys pateikiamas klausimo forma. Jei
Dievas yra visagalis, ar Jis gali sukurti akmenį, kurio nepakeltų? Jei gali,
tada Jis ne visagalis. Jei ne – taip pat. Abiem atvejais
visagalio Dievo samprata yra nelogiška. O jei Dievo samprata
sau prieštarauja, iš to išplaukia, kad Dievo nėra ir negali būti. Taigi
apginti teizmo nuoseklumą krikščionims yra esmiškai svarbu. Konkrečiai tai,
kad Dievo, pasižyminčio tam tikromis savybėmis, samprata yra logiška
ir sau neprieštarauja. Tai yra esmingai svarbi filosofinės teologijos dalis.
Kita priežastis mums suprasti Dievo savybes yra ta, kad jos nubrėžia kryptį
visai krikščioniškai minčiai. Imkime pavyzdžiu atpirkimo doktriną.
Ji teigia, kad Kristaus mirtis ant kryžiaus padengė bausmę už mūsų
nuodėmes. Atkreipkite dėmesį į tiesioginį atpirkimo
doktrinos ryšį su moralinėmis Dievo savybėmis: teisingumu
ir gailestingumu. Jei Dievas nebūtų teisingas,
už nuodėmę nebaustų. Todėl nereikėtų ir nuodėmių
atpirkimo. O jei Dievas nebūtų gailestingas, Jis mums neleistų išvengti
pelnytos bausmės už mūsų padarytas nuodėmes. Pamąstikime ir apie dieviškosios
apvaizdos doktriną, kuri teigia, kad visi įvykiai visatoje yra Dievo kreipiami ir
valdomi. Dievo apvaizdai būtina pasižymėti išankstiniu žinojimu apie
laisvus žmogaus pasirinkimus ateityje. Tačiau kai
kurie teigia, kad Dievas iš anksto to žinoti negali,
todėl nėra visažinis. Tai pakerta tiek dieviškojo tobulumo, tiek apvaizdos
doktrinas. Taigi, suprasdami Dievo savybes,
galime geriau suprasti ir krikščioniškąjį mokymą.
Trečia priežastis, kodėl Dievo savybių apmąstymas
vertas mūsų laiko ir pastangų yra tai, kad
norint pažinti Dievą, reikia žinoti apie Dievą.
Dievo supratimas daro įtaką mūsų santykiui su Juo.
Tai pasakytina ir apie žmogiškuosius santykius.
Pavyzdžiui, jei kas nors yra visiškai patikimas,
tai žinodami bendrausite atitinkamai. Panašiai
ir su Dievu. Jei žinote, kad Dievas yra tobulai
geras, visažinis ir visagalis, labiau tikėtina,
kad patikėsite Jam savo gyvenimą. Gilus Dievo savybių
įsisąmoninimas pagilina ir mūsų Dievo garbinimą.
Pavyzdžiui, dauguma krikščionių nesunikiai sutinka,
kad Dievas yra visažinis. Bet, pamąstę rimčiau,
suprantame, kad Dievas žino ne tik visa, kas
vyksta, bet ir Jam priklauso ir hipotetinis,
arba vidurinysis žinojimas. Tai reiškia, kad
Dievas žino viską, kas būtų nutikę, net jei
aplinkybės būtų kitos. Negana to, visa tai, ką žino
Dievas, Jis žino iš prigimties. Jis nei mokosi,
nei įžvelgia, nei svarsto taip, kaip mes.
Tiesiog Jo prigimtis yra žinoti visas tiesas.
Mums tai nesuvokiama. Kuo daugiau suprantame
apie Dievą, tuo labiau Juo žavimės.
Taigi turime svarių priežasčių domėtis Dievo savybėmis.
Tai darydami pasikliaujame dviem vedliais:
Šventuoju Raštu ir tobūlos būties teologija.
Judėjų-krikščionių tradicijos mąstytojams Dievo
apsireiškimas Šventajame Rašte yra aukščiausias mūsų
autoritetas formuluojant doktriną apie Dievą.
Doktrinos, prieštaraujančios bibliniam mokymui, yra
teologiškai nepriimtinos. Tačiau filosofiniai
teologai įvertino ir tai, kad yra
daug klausimų apie Dievo prigimtį, kurių Biblija
aiškiai neatsako. Ar Dievas pranoksta erdvę,
ar ją pripildo? Ar Jis gali padaryti tai, kas logiškai
neaįmanoma? Ar Dievas yra belaikis, ar laikiškas? Ar Jis
yra vienintelis saviegzistuojantis ir amžinas? O
gal ir kitos būtybės turi tokių savybių? Biblija šių
klausimų nesprendžia. Norint juos atsakyti, reikia žvelgti į filosofinę, o
ne biblinę teologiją. Vienas ankstyvųjų Bažnyčios
tėvų, Augustinas, Dievą suvokė kaip didingiausią
egzistuojančią būtybę. Bet tokia Dievo samprata nėra adekvati, nes neatmeta
galimybės, kad Dievas galėtų būti kuria nors prasme netobulas.
Pavyzdžiui, didingiausia egzistuojanti būtybė galėtų būti
ribota savo gerumu, žiniomis ir jėga. Senovės pagonių supratimu Dzeusas, panašu,
buvo didingiausia būtybė pasaulyje. Tačiau tokia ribota ir ydinga būtybė
vargu ar atrodytų verta garbinimo. Tiesą sakant, net ateizmas
galėtų būti suderinamas su didingiausios pasaulio
būtybės egzistavimu. Dievo supratimą į reikšmingai
kitą lygį pakylėjo viduramžių teologas Anzelmas Kenterberietis.
Jis Dievą suprato ne tik kaip didingiausią egzistuojančią būtybę, tačiau kaip
didingiausią pamąstytiną būtį, didingiausią būtybę, kokia tik galėtų egzistuoti. Mat
jei būtų įmanoma pamąstyti ką nors didingesnio
už Dievą, tai būtų Dievas. Tad Dievas
būtinai yra didingiausia galima pamąstyti būtis. Tai svarbi skirtis. Šitai reiškia,
kad nėra jokios galimybės egzistuoti Dievą pranokstančiai
realybei, kuriai Dievas būtų pavaldus. Negali
būti labiau verto gauti žmogaus pamaldumą.
Vienintelis Dievas yra vertas šlovės. Nėra jokios
erdvės tobulėti. Dievas turi visas savybes, darančias būtybę didžia, ir
aukščiausiu įmanomu laipsniu. Tai ir turime omenyje
sakydami, kad Dievas yra tobulas. Taigi krikščionių
filosofų mąstysenai apie Dievo savybes gaires brėžė ne tik Raštas, bet ir
tobulos būties teologija. Kita vertus, Šventasis Raštas taip pat įvardija Dievą
didžiu darančias Jo savybes. Jis yra nematerialus, visur esantis,
amžinas, saviegzistuojantis, visažinis ir panašiai. Tačiau
apie šias savybes mums mąstyti padeda tobulos būties teologija. Interpretuoti ir
aiškinti šias savybes dera taip, kad Jos
nusakytų Dievą kaip didingiausią įmanomą būtį.
Tolesniuose šios serijos įrašuose nagrinėsime svarbiausias Dievui
įprastai priskiriamas savybes. Viliuosi, kad
šis aiškinimąsis įgalins jus geriau apginti
Dievo sampratos logiškumą, išsigryninti savąjį
krikščioniškosios doktrinos supratimą bei pagilinti
savo asmeninį ryšį su Dievu. Didis yra
Dievas ir didžiai šlovinamas, o Jo didybė yra
neišmatuojama.
Ačiū.