Bažnytėlėje virš altoriaus kabėjo didelis kryžius.
Jis būdavo apšviestas.
Nuėjusi tenai vakarais
atsiguldavau ant grindų po tuo kryžiumi.
Ir melsdavau Dievo: "Prašau Tavęs...
Negaliu tiesiog liautis buvusi homoseksuali.
Pati negaliu pasikeisti.
Jei taip jaustis negerai, jei Tu to nenori,
meldžiu, pakeisk tai, nes pati neįstengiu.
Tačiau niekas nepasikeitė.
[muzika] MASKVA, 2011 05 28
Homoseksualai tiesiu taikymu keliauja į pragarą.
Ignoruojame daug Biblijoje skelbiamų dalykų.
Jėzus myli visus! Tu sėji neapykantą!
Jis sėdėjo su jais.
Kvailys!
Kas kalba...
Kas tu, kad teistum mane?
Esu iš aukšto atgimęs krikščionis, štai kas.
Jei pastebi, kad sūnus maivosi, "subobėjęs",
prieik ir gerai pamokyk.
Susiimk. Duok, kaip reikiant.
(Announcer voice) Homoseksualumas yra iškrypimas.
Prieš prigimtį, gėdinga.
Tai blogis.
Dievas tvirtai apsisprendęs
nubausti nedoruosius. Jie keliaus į pragarą už nuodėmes.
Pasmerkimas
Pyktis
Neapykanta
Smurtas
[muzika]
Fanatikas! Fanatikas!
Jūs- gyvatės išperos.
Gyvatės išperos.
Jėzui nuo jūsų bloga.
[muzika]
Suirutė
Neramumai
Fanatizmas
Homofobija
Ar yra kokia kita išeitis?
Kiek save pamenu, net kai nežinojau, kas yra seksas,
mane visada traukė ta pati lytis.
Nuo pat pradinės mokyklos laikų
jaučiau, kad mane traukia berniukai.
Paskui, jau vidurinėje,
mano bendraklasius pradėjo traukti panos,
o aš toliau jaučiau potraukį jiems.
Nebuvo taip, kad vieną dieną nubudusi supratau:
"Vaje! Aš lesbietė.
Gal ta proga derėtų susirasti panelę?"
Tiesiog turėjau geriausią draugę.
Užbaigdavom viena kitos sakinius,
pliurpdavom valandų valandas.
Galiausiai tas mūsų ryšys tapo seksualizuotas.
Kai pirmąkart supratau, kad tai, ką jaučiu,
kiti vadina homoseksualumu,
man buvo apie 15 metų,
Pamenu, galvojau: "Esu tas, ką kiti vadina "gėjum"..."
Jei atvirai, nelabai žinojau, ką daryti.
Vieno geriausių mano draugų tėvas buvo psichiatras.
Net ir jis sakė, kad tai laikina, praeis. Kad išaugsiu,
bet giliai viduje žinojau, kad niekas nepraeis.
[muzika]
Mano tėvas buvo alkoholikas, fiziškai prieš mane smurtaudavo.
Su motina nebuvom artimi. Dar turėjau seserį.
Mano santykiai su motina buvo šalti kaip ledas.
Nebuvo jokio tikro, artimo ryšio.
[muzika]
Nuo vaikystės esu katalikas.
Tėvai nuolat pasakodavo atsivertimo istoriją.
Jie man suteikė labai gerą katalikišką išsilavinimą.
Tėvai dėjo didžiules pastangas,
kad suteiktų geriausia, ką galėjo.
Augau aplinkoje, kurioje jaučiausi nepageidaujamas.
Mama dažnai sakydavo man:
"Jau geriau išvis nebūtum gimęs."
Jauname amžiuje mane kamavo depresija ir savižudiškos mintys.
Buvau labai jautrus ir "prie meno".
Man patikdavo dainuoti, šokti.
Tėvas buvo priblokštas,
nes jis buvo beisbolo komandos treneris.
treniravo mažosios lygos komandą
per visą mano vaikystę.
Stengiausi ir aš prisijungti, tačiau tai buvo ne man.
Tėvas labai mėgo krapštytis prie mašinų, formuot kraštovaizdį.
Labai stengėsi išmokyti ir mane,
bet tas jam nesisekdavo.
Galiausiai jis netekdavo kantrybės ir įniršdavo.
Pradėdavo rėkti ant manęs, prasivardžiuoti ir keiktis.
Sporte jis ne kažin ką ,,nuraukė",
todėl neišmokė manęs nei mesti, nei atmušti.
Mokykloje bendraamžiai bernai labai aiškiai davė suprasti,
kad man šalia jų - ne vieta.
Tai pasakoju, kad suprastumėt, jog visa, kas susiję
su "vyriškumu", varydavo man siaubą.
Neapkenčiau to.
Augau neapkęsdama vyrų.
Vaikystėje mane tvirkino.
Man vyrai buvo žiaurūs, ištvirkę gyvuliai,
norintys iš tavęs tik "to".
Su vyrais nenorėjau turėt jokių reikalų.
Turite suprasti, kad moterims
dažniausiai svarbi ne tiek
fizinė trauka
vienai ar kitai lyčiai,
kiek bendravimas,
emocinis ryšys su kitu.
Man visados būdavo sunku
rasti ryšį su bendraamžiais berniukais.
Buvau jautrus, meniškos sielos, kūrybingas.
Todėl labai natūraliai
bendraudavau daugiausia su mergaitėmis,
nes į tokią veiklą
įsitraukdavo mergaitės.
Tėvai užrašė mane pas psichologą,
kai man buvo 12.
Tikriausiai buvau "mergaitiškas".
Tėvai jaudinosi:
"Vaje, jis tikriausiai gėjus..."
Jei atvirai, jaučiausi ne kaip.
Susidarė įspūdis, kad
su manim kažkas ,,žiauriai" negerai,
kad esu nenormalus.
Tiesiogiai jie taip nesakė,
bet leisdavo suprasti.
Kalbėdamas sau, dažnai sakydavau:
"Jei tik atrodyčiau kaip jis,
jei tik būčiau toks sportiškas kaip jis,
jei būčiau toks stiprus kaip jis,
jei tik galėčiau taip žaisti futbolą,
gal tuomet pritapčiau.
Gal rasčiau sau vietą.
Gal nesijausčiau toks vienišas ir kitoks."
Jutau stiprų gėdos jausmą ir vienatvę,
stengdamasis pritapti.
Deperatiškai dairiausi dėmesio,
kokio nors fizinio prieraišumo,
kad kas nors priimtų mane tokį,
koks esu.
Paauglystėje tas potraukis virto lytiniu.
Tas užtraukė man daug vargo.
Jaučiausi visiškai vienas.
Jaučiausi, kaip koks išsigimėlis.
Iš manęs tyčiodavosi, sakydavo, kad mėtau kaip mergaitė.
Ir dar daug visko buvo.
Per pamokas kas nors už manęs atsisėsdavo ir
erzindavo per visą pamoką:
"Pideras." "Pederastas."
Neapkenčiau vidurinės.
9-oj klasėj teko lankyti sportą.
Nebuvo jokio noro eiti į persirengimo kambarį.
Bijojau, kad kas nors neišsiaiškintų,
kad esu vienas tų "piderų".
Teko prisiversti,
bet į dušą neidavau.
Tik persimaudavau šortus.
Išeidavau dvokiantis, bet man būdavo tas pats.
Aš taip bijodavau.
Tada galutinai įsitikinau, kad esu gėjus.
Manau, patyčios tik paskatino
stačia galva pulti į lytinius santykius,
nes man reikėjo kaip nors "nuleisti garą".
Turėjau rasti ką nors, kas padėtų numalšinti skausmą.
Nebūtinai to sulaukdavau iš
žmonių bažnyčioje.
Šalia jų nesijaučiau laisvai, negalėdavau apie tai kalbėti.
Galiausiai nuėjau į sekmininkų bažnyčią.
Ten pasakė, kad homoseksualumas - negerai,
kad žmogus tiesiog negali būti homoseksualus.
Ir aš patikėjau.
6-7-iems metams nusigręžiau nuo tokios gyvensenos.
Tačiau ten dar pasakė, kad privalau būti heteroseksuali.
O aš to neįstengiau.
Negalėjau tokia būti.
Bažnyčioje arba visai nieko neišgirsi,
arba, kad tai šlykštu.
Štai iš sekuliarios medijos sulauki tikro dėmesio,
pajunti palaikymą. Raskim tuos žmones ir
padėkime jiems.
Nieko nuostabaus, kad tokia daugybė išeina, ar ne?
Kai mane ta našta prislėgė emociškai,
kai nebežinojau, ko imtis, ką daryti...
Man reikėjo žmogiško rūpesčio.
Vienintelė reali vieta tuo metu man atrodė...
vienintelė išeitis - grįžti prie senos gyvensenos.
Su vyru nenorėjau susidėti. O šiaip bičiulių nepakako.
Taigi, grįžau prie seno homoseksualaus gyvenimo būdo.
Potraukį tai pačiai lyčiai labai slėpiau
beveik nuo visų.
Su artimaisiais apie tai pasikalbėt negalėjau.
Tai kur eiti?
Eidavau pas vyrukus, su kuriais palaikiau lytinius santykius.
Tokia buvo mano vienintelė išeitis.
Tik taip pasijusdavau geriau.
Tai, kad neturėjau su kuo apie tai pasikalbėti,
įvarė mane į žiaurią vienatvę.
Labai norėdavau su kuo nors pasikalbėti,
bet klaikdavau iš baimės.
Na, gal ne taip akivaizdžiai.
Vienas iš dalykų buvo internetinė
gėjų pokalbių svetainė.
Laukiau nesulaukiau, kada pagaliau sukaks 18.
Žinojau, kad sulaukęs pilnametystės,
pirmąkart galėsiu nueiti į gėjų barą. Taip ir padariau.
Nuėjau pirmą savaitgalį, kai sukako 18.
Vos užėjus į gėjų barą,
pirmas įspūdis buvo labai džiugus.
Pagaliau nebesijaučiau vienišas.
Aplink buvo kitų, tokių pat kaip aš.
Išėjau iš įprasto baro ir patraukiau tiesiai į gėjų barą.
Ten žinojau būsiąs priimtas.
Ten mane supras, ten sulauksiu trokštamo dėmesio,
meilės, švelnumo, palaikymo. Mane priims tokį, koks esu.
Tačiau tas jausmas ilgai nesitęsė.
Tiesą sakant, depresija tik gilėjo.
Norėdamas numalšinti skausmą, griebiausi alkoholio ir kvaišalų.
Taip pat ir sekso.
Dvejus, o gal net trejus metus
su niekuo negalėjau apie tai pasikalbėti.
Kur galėtų augti jausmai.
Ir čia kalbu ne apie lytinį potraukį.
Kur kas svarbiau buvo tai,
kad įsikaliau esąs nepriimtinas.
Su manim kažkas negerai, nenormalu.
Tą privalėjau išlaikyti paslaptyje. Taigi niekas negalėjo pažinti manęs iš tikrųjų.
Tai manyje įsišaknijo.
[juokiasi]
Kartą nugirdau tėtį sakant:
"Jau verčiau jie išsikraustytų į kitą planetą..."
Taip jis kalbėjo apie gėjus.
Pamenu, jaučiausi klaikiai vienišas.
Visiškai neturėjau, su kuo apie tai pakalbėti.
Susiradau vyrams skirtų sveikatos žurnalų.
Masturbuodavau, vartydamas kultūrizmo žurnalus,
nes toks buvo idealus vyro
paveikslas, mano supratimu, tuo metu.
Taigi, vartydavau ir masturbuodavau,
nesuprasdamas, kas iš tikrųjų dedasi mano viduje -
nes viduje visiškai nesijaučiau kaip vyras.
Taigi, mano noras rasti ryšį su vyrukais,
kas turėjo įvykti, kai man buvo 10, 11, 12,
tie poreikiai taip ir liko nepatenkinti.
Homo-emociniai poreikiai homoseksualizavosi.
Galiausiai pradedi galvoti:
Kodėl žiūriu į tuos vaizdus?
Kodėl taip reaguoju?
Kodėl mane kamuoja gėda?
Kodėl tai kažkas slapto?
[muzika]
Įstojau, paskui, kai baigiau studijas,
3 metus gyvenau su partneriu.
Nutariau pradėti, "prisiklijuodama" biseksualės etitekę.
Ta praktika labai paplitusi.
Paskui pagalvojau, kaip tai kvaila.
Juk vyrai manęs netraukia, su jais nieko nebus.
Turėčiau vadindis lesbiete, nes taip teisingiau.
Buvau Gėjų ir lesbiečių sąjungos Tolede prezidentė.
Rašiau gėjų leidiniams.
Galima sakyt, vadovavau gėjų ,,bažnyčiai".
Tuo metu turėjau vaikiną.
Paskui išsiskyriau su juo. Tariau:
"Nieko gero tau su manim neišeis, nes
1) esu krikščionis;
2) savo esybe jaučiuosi kitoks."
Buvo skausminga, nes buvo artumo, švelnumo poreikis.
Troškau dėmesio.
Norėjau, kad kas nors priimtų mane tokį, koks esu.
Jis man tą suteikdavo, bet norėjo ir lytinio artumo.
Buvau sutrikęs, nes aplink visuomenė man kalė:
"Štai ką reiškia būti gėjum."
Gėjų bažnyčiose, kurias lankiau,
buvo katalikų diakonai ir vienuolės. Jie sakė, kad
gali toliau praktikuoti homoseksualius lytinius santykius.
Viskas gerai.
Tokia gyvensena man varė baisią depresiją.
Kartais depresiją būdavo per sunku pakelti.
Vienatvės būdavo tiesiog perdaug.
Todėl dariau, ką turėjau padaryt:
daug metų viduje grūmiausi su savimi
ir toliau palaikiau lytinius santykius su vyrais.
Turėjau lytinių santykių ir su merginom.
Buvau tarsi užstrigęs per vidurį.
Neįstengiau rasti tikro ryšio nei su vyrais,
nei sveikų santykių su moterimis.
Labai reikėjo visapusiško išgydymo.
[muzika]
Kai man buvo 24, mano sesuo...
ją vieną teturėjau, buvome labai artimi...
būdama vos 21, mirė ištikus širdies priepuoliui.
Po gedulo laikotarpio
buvau priverstas pasižiūrėti į savo paties mirtingumą.
Galvojau, kad mirti turėjau aš, o ne ji.
Juk tai aš pamažėle save "žudžiau".
Buvau tokia sutrikus, palūžus.
Žinojau, kad man verkiant reikia Dievo.
Žinojau, kad katalikų bažnyčia yra tikra bažnyčia.
Kad ten yra kažkas, ko aš, deja, neturiu.
Daugybę metų nebuvau ištikima.
Tada supratau, kad turiu pažinti Dievą.
Kad Jis yra ne tam, kad šokinėtų pagal mano dūdelę.
Kad turi būti kažkas daugiau.
Pirmą kartą pašaliniam žmogui apie tai prasitariau
per išpažintį.
Užuot greit išklausęs ir paleidęs,
kunigas tarė: "Nori apie tai pasikalbėti?"
Apsidžiaugiau. "O taip! Labai!"
Apskirtai nebuvau įpratęs su kitu kalbėtis
apie tai, kas man svarbu.
Jis pasirengė išklausyti mane,
kaip niekas kitas iki tol.
Jis man buvo tikras tėvas, toks yra iki šiol.
Negaliu nė...
Niekaip neįstengčiau jam už tai atsilyginti.
Buvau auklėtas žydų šeimoje, mano partneris buvo katalikas.
Jis mylėjo Jėzų.
Iš pradžių persekiojau jį, sakiau: "Baik,
liaukis kaip užsivedęs su tuo Jėzum."
Jis neištvėręs kartą tarė: "Pats baik, Ričardai,
tu tiki, kuo pats nori,
leisk ir man tikėti."
Tada supratau klydęs.
Atsiprašiau jo. Kadangi mylėjau savo partnerį,
panorau išsiaiškinti, kodėl jis myli tą Jėzų.
Supratau, kad tapus katalike
teks išsižadėti homoseksualumo.
Pasakiau Dievui, kad nieko tokio,
nes tikrai pamilau savo Kūrėją.
Mano tapatybė ir ryšys su Dievu
tapo svarbiau už
ankstesnę tapatybę ir ryšius su mergina.
Kartu studijuodami Dievo Žodį, su parneriu
supratom, kad neturime daryti
to, ką darėm.
Fiziniai mūsų santykiai liovėsi.
Galiausiai išsiskyrėm.
Susitelkiau į ryšio su Dievu, tikėjimo pamato stiprinimą.
Pradėjo dėtis nuostabūs dalykai.
Nutraukiau lytinius santykius, mečiau gerti,
mečiau kvaišalus ir atleidau tėvui - tą išsakiau garsiai.
Susiradau tikrai šaunių bičiulių tarp katalikų.
Jie išmokė mane ir kaip mesti, ir kaip atmušti,
ir kaip gaudyti. Pradėjau pats sau patikti.
Pamačiau, kad galiu sulaukti šiltų jausmų,
draugiškumo, dėmesio,
visiško priėmimo iš ne gėjų vyrų.
Man tai buvo gydantis procesas.
Atradau viltį, kylančią iš Dievo.
Vienintelis neabejotinas Kristaus meilės šaltinis,
kuris man atsivėrė,
vienintelis tikras išgydymą teikiantis šaltinis,
kuris visuomet buvo bažnyčioje ir su jos tarnais.
Nerasdavau nei ramybės,
nei tikro džiaugsmo,
nerasdavau laimės,
kad ir kur ieškodavau pasaulyje.
Tai radau tik katalikų bažnyčioje.
Dauguma apie homoseksualumą girdėtų dalykų
kilo ne iš bažnyčios.
[muzika]
"JAV yra ne vienas šimtas gyventojų,
nekenčiančių katalikų bažnyčios,
o ištisi milijonai, kurie neapkenčia to, kas iš tiesų yra klaidinga samprata,
susidaryta apie katalikų bažnyčią." Arkivyskupas Fultonas J. Sheenas
Žinojau, kad tai uždrausta.
Žinojau, kad manęs nelaukia tokia ateitis,
kai būsiu susituokęs su kitu vyru.
Nežinojau, kodėl tas uždrausta.
Man tai atrodė despotiška ir žiauru.
Taip vis dar mano daugelis.
"Homoseksualūs veiksmai savo prigimtimi yra netvarkingi,'
prieštarauja prigimties įstatymui."
Katalikų bažnyčios katekizmas, 2357 punktas.
Tam, kas jaučia heteoroseksualų potraukį,
tai atrodo natūralu.
Bet tiems, kas jaučia trauką tai pačiai lyčiai,
tai irgi atrodo natūralu.
Čia derėtų išskirti du elementus, kalbant
apie potraukį tos pačios lyties asmenims.
Yra natūrali, "geroji" trauka,
kurią žmonės jaučia kitiems žmonėms,
ir tai gali būt emocinis potraukis.
Čia viskas gerai, tvarkinga.
Netvarkingais bažnyčia laiko tuos santykius,
kurie pavirsta į lytinį geismą,
veiksmą už santuokos ribų. Palaidumas tiek heteroseksualams,
tiek homoseksualamas yra nuodėmė.
Bažnyčia netoleruoja homoseksualių veiksmų
dėl tos pačios priežasties,
kaip ir sekso, pasitelkiant kontraceptikus.
Ne tam skirtas seksas.
Vieną kūną - štai ką Dievas sukūrė pradžioje.
Vyras paliks savo motiną ir tėvą ir glausis prie žmonos,
ir jiedu taps vienu kūnu.
Dviejų vyrų kūnai čia nedera.
Netinka ir dviejų moterų kūnai.
Tik vyras ir moteris.
Kai bažnyčia teigia, kad potraukis tai pačiai lyčiai
iš prigimties neatitinka prigimties įstatymo,
tuo norima pasakyti, kad tam geismui nelemta būti patenkintam,
taip surėdyti mūsų kūnai.
Daugelis skaitydami
katalikų katekizmą apie tai,
kad potraukis tai pačiai lyčiai yra netvarkingas,
jaučiasi lyg piktai išbarti.
Lyg smerkiami, bet taip nėra.
Kiek iš mūsų esame bent kartą melavę?
Tai jau tvarkos pažeidimas, netvarka.
Kiek iš mūsų, žvelgdami į tos pačios lyties
ar kitos lyties asmenį, širdy jautėm sukylant geismą?
Gal tai paveikė ir mūsų elgesį?
Tai irgi nusižengimas tvarkai.
Vienoje iš eucharistinių maldų per katalikų mišias
prašoma Dievo pagalbos, kad Jis gydytų sutrikusius mūsų troškimus,
pakrikusius visuotinės bažnyčios jausmus.
Ir tai galioja kiekvienam, pradedant popiežiumi Pranciškumi ir toliau.
Čia neteigiama, kad homoseksualai yra blogi
ar kažkuo blogesni, ar kad jiems labiau reikia išganymo.
Visi plūduriuojame toje pačioje valtyje.
Kiekvienas žmogus... kad ir ko geistum,
tu sukurtas siekti daugiau, nei dabar geidi.
Prigimtinė nuodėmė, būdinga mums visiems,
kiekvienam šioje žemėje,
iškraipė mūsų troškimus.
Labai dažnai mes
trokštame dalykų, kurie nenumalšina skausmo,
nepatenkina poreikio.
Bažnyčia neteigia, kad troškimas - nuodėmė.
Konkretūs veiksmai yra nuodėmės, o pats troškimas - dar ne.
Negali būti apkaltintas nuodėme
dėl to, ko nepasirinkai,
kas ne tavo valioje, ko nesuvaldai.
Bet pajutę potraukius,
turime nuspręsti, kaip elgsimės.
Ką daryti, kai savy aptinkame troškimus,
niekaip nederančius su žmogiškojo klestėjimo planu?
Jei norime klestėti,
privalome išmokti ištarti "Ne" nederamam troškimui,
kuris tolins mane nuo tikro klestėjimo, gerovės,
kad galėčiau tarti "Taip" tam, kas veda į tikrą klestėjimą.
Iš jaučiančių potraukį tai pačiai lyčiai
neprašome daryti daugiau,
nei iš heteroseksualų.
Visi - kiekvienas iš mūsų - esam pašaukti skaistumui.
"Homoseskualūs asmenys pašaukti skaistumui."
Katalikų bažnyčios katekizmas, 2359 skirsnis.
Skaistybė yra dorybė, kreipianti mūsų lytinius geismus
pagal Dievo sumanymą, kad pasiektume tai, kas mums skirta.
Tai nėra "Ne malonumui"
ar "Ne herpesui" ir tada "Ne pragarui".
Tu ištari "Taip" vieninteliam svarbiam dalykui -
autentiškai meilei.
Skaistus žmogus nėra aseksualus.
Skaistus žmogus yra tas,
kuris žino, ką daryti su savo seksualumu.
Kiekvienas pašauktas skaistumui ne dėl geismo užgniaužimo,
bet dėl vidinės transformacijos
ir geismo atpirkimo pagal Dievo sumanymą, idant
išpildytume savo likimą.
Kai bažnyčia ragina žmones to siekti,
mes nekviečiame į tuščią gyvenimą
ir vienatvę.
Mes kviečiame visiškai realizuoti save,
įgyvendinant Dievo skirtą planą.
Tikrą pasitenkinimą gyvenime suteikia ne seksas
ir ne lytinis aktyvumas.
Tikrą pasitenkinimą suteikia meilė.
O mylėti - tai elgtis teisingai, prideramai.
Jei esi vyras ir tave traukia prie kito vyro,
užduok klausimą: kas geriausia mano mylimam žmogui?
Kas geriausia žmogui, kurį myliu?
Nei Dievas, nei bažnyčia, nei Jėzus, nei evangelijos
man nedraudžia jo mylėti.
Net įsako mylėti.
Tai kaip man tą padaryt?
Galbūt per auką?
O gal per užtarimą?
Gal per maldą?
Gal per tyrumą?
Gyventi pagal prigimtinį įstatymą -
reiškia nuolankiai pasiduoti Kūrėjui, jo sumanymui ir
tarti: "Štai šitaip
renkuosi gyventi,
nors viduje tenka grumtis su impulsais
ir troškimais, kurie skatina pasukti kita kryptimi."
Nusižeminu.
Sakau: "Yra didesnis planas.
Yra didesnė tikrovė, kuriai pavedu save."
Kai bažnyčia kviečia homoseksualus
padaryti kai ką sunkaus, sekti Dievu,
tokiose aplinkybėse, kokiose jie yra, o jie tą daro,
jie yra herojai.
Daugelis tos pačios lyties santykių
gali išaugti į tikrą, tvirtą, gerą draugystę,
nes nė vienas neišgyventų be kito artumo.
Mums visiems reikalingas intymumas.
Deja, intymumas tapo sumenkintas iki sekso.
Virto sekso sinonimu. Bet taip nėra.
Tai artimumas, nuoširdumas.
Mes norime būti pažinti ir mylimi giliausiame lygmenyje.
Ir kitus norime pažinti ir mylėti giliai.
Gali būti daug sekso ir jokio intymumo.
Gali būti daug intymumo be sekso.
Dar turime suprasti, kad
pasirinkusiems skaistų gyvenimo būdą
viena didžiausių kliūčių - izoliacija ir vienatvė.
Bažnyčia turi būti šeima ir bendruomenė.
Tai turėtų pasireikšti stipriau, galingiau,
nei šeimoje ar bendrijoje,
kurią siūlo gėjų scena.
Deja, šiuo metu taip nėra.
[muzika]
"[Potraukį tai pačiai lyčiai jaučiantys asmenys]
turi būti priimti su pagarba, gailestingai, jautriai.
Bet kokių diskriminacijos apraiškų
reikia vengti."
Atstūmimą dažniausiai pajusdavau
dėl tam tikrų kultūrinių dalykų,
pavyzdžiui, ,,skaldomų" juokelių.
Juk tarp mūsų pažįstamų tokių žmonių nėra, tiesa?
Jei kas nors būtų toks, taip nekalbėtume, ar ne?
Aš štai sėdžiu čia pat, šalia.
Kartais būdavo tikrai sunku išsėdėti,
kai prasidėdavo temos apie "baisiuosius homikus" gvildenimas.
Man taip norėdavosi pašokti
ir sušukti: "Nesu tokia, kaip kalbat apie gėjus."
Bet neįstengdavau nė žodžio pratart.
Visada tas jausmas: jei prasitarsiu,
jie nebenorės manęs matyti.
Matys ne mane, o tą "etiketę".
Tam tikra prasme žiūrės, kaip į priešą.
Deja, yra daug žmonių,
susidūrusių su neigiama patirtimi.
Paprastai užsipuola tie, kas išmano įstatymą,
bet nenutuokia apie mokymą,
kad homoseksualas - irgi žmogus.
Iš esmės imant, krikščionybė laikosi tokios nuostatos:
turime pradėti prašyt atleidimo
už fanatizmo įkvėptą elgesį
prieš tokių potraukių turinčius asmenis.
Ar tai būtų jų artimieji,
ar pastoriai, ar bendraamžiai jaunimo grupėse.
Turime atsiprašyti.
Kai kurie tų žmonių daug prisikentė
ir turi tik tokį katalikų bažnyčios supratimą.
Gal tik tiek ir žino apie bažnyčią.
Prisipažinsiu, lankiau berniukų mokyklą.
Pats irgi tame dalyvaudavau.
"Tu gėjus." "Pats tu gėjus."
Tokie ir panašūs kvailiojimai.
Todėl prašau atleidimo visos
bendruomenės vardu
tų, kas turi tokių potraukių;
tų, kas patyrė ką nors panašaus
iš žmonių, kurie tvirtina esą krikščionys, kaip štai aš,
sakosi esą katalikai.
Pats taip elgiausi.
O bažnyčia labai aiškiai sako:
"Su moterimis ir vyrais, jaučiančiais potraukį tai pačiai lyčiai,
turi būti elgiamasi gailestingai,
su pagarba, oriai,
vengiant bet kokių diskriminacijos
apraiškų."
Bet kokį priekabiavimą, patyčias,
neteisybę, diskriminaciją
ir panašius veiksmus
bažnyčia smerkia.
Bažnyčia tai smerkia
ir vadina tai blogiu.
Katalikų bažnyčia myli visus žmones,
įskaitant ir homoseksualus.
Žmonių sąmonėje įsišaknijęs
baisios bažnyčios vaizdas, kur mosuojama
plakatu: "Dievas nekenčia piderų."
Ne, Dievas neapkenčia tokio tavo plakato.
Verčiau eik ir sudegink jį.
Tokių dalykų Jis nekenčia.
Taip, homoseksualūs veiksmai yra nuodėmė.
Taip, yra žmonių, kurie gyvena tokioj nuodėmėj.
Bet kaip Jėzus elgdavosi su nusidėjėliais?
Kalbėdavosi kaip su normaliais žmonėmis.
Bažnyčia turėtų būti saugiausia vieta žemėje.
Ten turime... Taip elgėsi Jėzus.
Jis priimdavo nesmerkdamas.
Parodydavo besąlygišką meilę.
Yra 2 stovyklos.
Vieni sako: "Tu keliausi į pragarą.
Dievas neapkenčia homoseksualizmo."
Ir yra kitas kraštutinumas.
"Gali gyventi, kaip nori: aktyvų gėjaus gyvenimą.
"Dievas visus myli. Viskas gerai.
Jis nori, kad ir tu mylėtum."
Bet yra dar viena stovykla.
Katalikų bažnyčia rodo trečią išeitį:
gražiai elgtis su kiekvienu.
Šiuo atveju - su potraukį tai pačiai lyčiai jaučiančiais,
gebėti pasakyti:
"Jokiu būdu nereiškiam neapykantos, pasmerkimo ar baimės,
nenorim tavęs izoliuoti.
Kita vertus,
tu negali stačia galva pulti absoliučiai visur,
todėl renkamės trečią kelią.
Ir tai yra meilė. Mylėsim tave."
[muzika]
Bažnyčios mokyme randu paguodą,
kalbant apie tokius,
nes teigiama, kad Viešpats myli mane.
Aš galiu gyventi ir gyvenu prasmingą, skaistų gyvenimą.
Visą gyvenimą verkiau ir maldavau:
"Dieve, padaryk mane gera.
Nenoriu būti bloga, nedora."
Tai paskatino mane ieškoti.
Siekiau išsiaiškinti tiesą.
Nepasakokit man gražių melų.
Noriu žinoti tiesą.
Kai ieškai tiesos,
tai, kas netiesa, tavęs netenkins.
Galiausiai atsidursi katalikų bažnyčioje,
nes ten slypi tiesa.
Jei prieš akis neturėčiau
šio akivaizdaus, aiškaus mokymo,
jei kaip katalikas nesuvokčiau, kad jis yra neklystantis,
pats nežinau, kur šiandien būčiau.
Visą gyvenimą ieškojau meilės.
Štai ko visą tą laiką ieškojau.
Šiandien patiriu tikrą, autentišką meilę.
Jei bažnyčia ko ir nesiliaus
kartojusi, tai "Mes mylim tave."
Bažnyčia plačiai atveria duris visiems žmonėms
ir sako: "Atekit visi, kurie esat ištroškę,
visi, kurie esate alkani. Semkitės gyvojo vandens.
Laužykite gyvybės duoną."
[muzika]
Katalikų bažnyčia parodo viltį ir tikrovę,
kad tau nereikia laukti mirties, kol tapsi šventuoju.
Mes galime gyventi šventai jau čia, žemėje.
Taigi, visus tuos, kurie turi potraukį tai pačiai lyčiai,
raginame mylėti tyrai,
aukojantis.
Tau nereikia gyventi vienumoje.
Tu gali gyventi sąjungoje su Kristumi ir bažnyčia,
Nes tokių potraukių turintys žmonės
irgi priklauso katalikų bažnyčiai.
Ji yra jų namai.
Jūsų vieta su mumis.
Galite pasidalyti savo sunkumais.
Galit pasakot apie savo potraukius,
mes toliau mylėsime jus.
Žinau, kad esu katalikas.
Tokia mano tapatybė.
Maniau, kad esu gėjus.
Pasirodo, ne.
Esu Deividas, katalikas.
[muzika]
♪ Buvom tikri, kad nueisim toli ♪
♪ ir atsigręžę atgal tik pasijuoksim iš sunkumų. ♪
♪ Be baimės, be dvejonės, be rūpesčio, kai dovanojai man savo širdį. ♪
♪ Prisimink, kai sakei, kad myli mane. ♪
♪ Manėm, kad toliau viskas eis kaip per sviestą. ♪
♪ Keliavom lėtai. ♪
♪ Neskubėjom, kai atidavei man savo širdį. ♪
♪ Bet aš noriu daugiau, nei išgaruojantys jausmai. ♪
♪ Daugiau nei toks pat tavo jausmas. ♪
♪ Todėl atiduok man visa, ♪
♪ ir aš nuleisiu inkarą tavo širdy ♪
♪ ir ilsėsiuos tavo glėbyje. ♪
♪ Atiduok man viską, ♪
♪ nes gyvenimas per trumpas nugyvent jį vienumoje. ♪
♪ Sušildyk mane nakties šaltyje. ♪
♪ Ooooooo Ooooooo ♪
♪ Manėm, mūsų meilės pakaks audrai atlaikyti. ♪
♪ Ne kartą buvom matę ir šilto, ir šalto. ♪
♪ Ar tavo siela alsavo ramybe, ♪
♪ kai atidavei man savo širdį? ♪
♪ Bet aš noriu daugiau, nei praeinantis jausmas. ♪
♪ Noriu daugiau, nei toks pat jausmas tavo širdyje. ♪
♪ Todėl atiduok man viską, ♪
♪ ir aš išmesiu inkarą tavo širdy, ♪
♪ ir užmigsiu tavo glėbyje. ♪
♪ Atiduok man viską, ♪
♪ nes gyvenimas per trumpas nugyvent jį vienumoje. ♪
♪ Sušildyk mane šaltą naktį ♪ Išvertė Rūta Rušinskienė